A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: Not My Daughter, 2019

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

Copyright © Kate Hewitt, 2019

First published in the English language in the
United Kingdom in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture,
an imprint of Little, Brown Book Group, London

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5692-45-1

Csodálatos anyukámnak Margot Berrynek. Köszönöm, hogy mindig támogatod írói törekvéseimet az első könyvemtől, a Christmas Rose-tól a mai napig. Szeretlek.

Előszó

A szoba félhomályos, csak a foszforeszkáló csillagok világítanak a plafonon, az ötödik születésnapodra kaptad őket, az ablakon besütő holdfény ezüst sugarakat vet a szobád padlójára.

Olyan nyugodtan fekszel, a szempilláid az arcodat legyezik, aranyhajad elterül a párnán. Olyan gyönyörű vagy, ha csak rád nézek, belesajog a szívem.

Halkan lélegzel, alig hallom, de legalább látom, ahogy a mellkasod szabályosan emelkedik és süllyed, minden egyes lélegzetvétel egy-egy ígéret. Még itt vagy. Még az enyém vagy. Most még.

Már hónapok óta próbálok megbékélni a diagnózisoddal, úgy próbálgatva a valóságot, mintha jeges vízbe mártanám a lábujjam, de az ilyen pillanatokban még érzem a sokkot, még mellbe vág a hír, kiszorítja belőlem a levegőt, és beleszédülök. Hogy jutottunk ide? Hogy lehet ez?

És ami a legrosszabb, túl gyakran látom, ahogy elhomályosítja a szemed a kérdés, hogy miért történik ez veled.

Felkelek, túl nyugtalan vagyok, hogy az ágyad szélén üljek. Felveszem a plüssnyulat, aminek belül selyem a füle. Leesett a padlóra, visszateszem a karodba. Elmosolyodsz álmodban, és közelebb húzod magadhoz.

A hosszú, magányos éjszaka csendes mozdulatlanságában hagyom, hogy a gondolataim elkalandozzanak évekkel ezelőttre. El minden választásra, minden hibára, minden vágyakozásra és veszteségre, mindenre, ami ide vezetett.

Ez is a kínzás egyik formája, ez a hiábavaló találgatás, az agonizálás minden egyes részleten, ahogy felteszem magamnak a kérdéseket. És ha más lettem volna? Ha máshogy csináltam volna? Ha okosabb lettem volna, erősebb, önzetlenebb már az elejétől? Akkor mi lett volna?

Akkor nem lennél így itt. Nem lennél egyáltalán. És ebben a pillanatban, megmérgezve a veszteségtől, lesújtva a szeretettől, már nem tudom a választ erre a rettenetes, kétségbeesett kérdésre: ha visszamehetnék, és máshogy csinálhatnám, akkor megtenném?

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Milly

Rossz hír. Látom az orvos arcán, és a kezem ökölbe szorul az ölemben, ahogy várom, hogy elmondja.

– Sajnálom – mondja dr. Finlay, vagyis Meghan, hiszen megkért minket, hogy szólítsuk így, mikor elindultunk a gyerekvállalás rögös útján.

Részvétteljes hang tör fel a torkán, mire az öklöm után a gyomrom is összeszorul. Ennyire rossz?

Matt csendben odanyúl, megfogja a kezem, az ujjait az ujjaimba kulcsolja. A tenyerem jéghideg és nedves, a szívem vadul ver. Jó híreket reméltem ma, azt, hogy semmi akadálya a terhességnek, semmi akadálya, hogy család legyen belőlünk a hónapokig tartó konzultációk, mérések és vizsgálatok és főleg várakozás után. Olyan sok várakozás után.

– Átnéztem a képalkotó vizsgálatok leleteit Milly medencéjéről – kezd bele Meghan, a tekintete kettőnk közt cikázik. – Azt gondolom, hogy biztos diagnózist tudok felállítani. – Elfordul, engem néz, a szája sarka lefelé kanyarodik. – Sajnálom, Milly, de a képek és a hónapok óta követett hormonszint alapján csak megerősíteni tudom, hogy korai petefészek-kimerüléssel állunk szemben.

– Korai pete… mi? – kérdezem dermedten.

Beszéltünk arról, hogy megfigyelik a peteérésemet, és hogy próbáljak lazítani, és talán, de csak talán, klomifént ír fel nekem. Dr. Finlay – Meghan – biztosított róla, hogy harmincnégy évesen még mindig a fiatalabbak közé tartozom a fogantatáshoz, és megvan minden esélyem – így mondta, ezekkel a szavakkal –, hogy ez meg is történik. És most mást mond, ráadásul rosszabbat? Az iszonyat, ami a gyomromban motoszkál, hideg, kemény csomóvá ugrik össze.

– Ez alapvetően korai menopauza, bár nem szeretjük így hívni, mert a menopauza természetes folyamat, ez meg természetesen egész más.

Nyelek egyet, Matt kezét markolom, egyetlen horgonyomat a bizonytalanságom és tudatlanságom közepette.

– Akkor ez mit jelent? Klomifént kapok? – kérdezem, és hallom a reményt a hangomban, belül ebbe kapaszkodok.

– Nem, sajnos ez már nem lehetséges, már akkora a leépülés.

És ez rettenetesen hangzik meg véglegesnek is, ami még rosszabb.

– Akkor mi lesz most? – teszem fel a kérdést, bár nem vagyok biztos benne, hogy tudni akarom.

Meghan habozik, és ebben a kis csendben ott van minden, amit nem akarok hallani. Mindjárt jönnek a rossz hírek. Látom az arcán, ahogy leteszi a kezét az asztalra, tenyérrel lefelé, mintha erőt gyűjtene, holott nekem kell majd állnom az ütést.

Kihúzom a kezem Matt kezéből, és megint ökölbe szorítva az ölembe teszem. Olyan elszánt voltam, mindent megcsináltam, amit kellett, beszedtem a kismamavitamint, kerültem a koffeint, időt szántam a pihenésre és a meditálásra, vagy bármire, amiről épp a legutolsó szakértő úgy gondolta, hogy segíthet, de ebben a pillanatban már tudom, hogy egyik sem számít. Nem fog számítani úgy, ahogy gondoltam.

– Ami a saját terhességet illeti – kezdi Meghan óvatos hangon, amit az orvosok használnak, ha rossz a hír –, az a javaslatom, hogy használjon donor petesejtet. – Matthez fordul. – Mármint, ha úgy gondolják, hogy erre akarnak továbbmenni. Természetesen most időre van szükségük, hogy végiggondolják, vannak más lehetőségek is… – És tovább beszél petesejt-adományozásról, lombikprogramról, béranyáról, sőt örökbefogadásról is, minden olyan lehetőségről, amire senki sem akar gondolni, de valahol a felsorolása közepén az agyam elhomályosul és kikapcsol. Csak annyit hallok, hogy sosem leszek terhes. Sosem lesz vér szerinti gyerekem, aki a testemből születik.

Húsz perccel később Matt-tel kint állunk a klinika előtt, a Bristoli-csatorna felől fújó jeges, könyörtelen szél tépked minket.

– Haza akarsz menni? – kérdezi Matt pillanatnyi csend után, mintha csak úgy álldogálnánk ott. – Vagy igyunk egy kávét valahol…?

– Nem akarok kávézgatni – vágom oda ingerülten, mindkettőnket meglepve. Pedig nem haragszom Mattre, egyszerűen csak dühös vagyok. – Bocsánat – teszem hozzá, nagy levegőt veszek, és megpróbálom visszaszorítani az érzelmek hullámát. – Bocsánat – mondom újra.

– Semmi gond – mondja gyengéden, pedig dehogy nincs gond, és karon fog, mintha beteg lennék vagy öreg. Pedig nem vagyok egyik sem… csak a petesejtjeim azok.

Szótlanul autózunk Redlandbe, a három hálószobás sorházunkig a családbarát környéken, amit két éve vettünk, amikor már családot terveztünk, és megtettük az első, optimista lépéseket.

Eladtuk az egyszobás lakásunkat Temple Meadsben, és olyan házat vettünk, amilyet gyerekekkel szokás, egy árnyas utcán, kerttel, sétatávra a helyi általános iskolától, egy jó hírű gimnázium körzetében. Van a közelben művelődési ház gyerek- és tinédzserprogramokkal, és egy játszótér a sarkon. Pont, ahogy azt kislány koromban képzeltem, és most egyáltalán nem számít egyik sem semmit.

– Akarsz beszélni róla, Mills? – kérdezi pár perc csend után Matt.

Kibámulok az ablakon, a fejemet rázom, az agyam dermedt és fagyos, nem bír elmozdulni az imént kapott diagnózis zsákutcájából.

– Nem. Még nem.

– Felhívod Annát?

Anna a legjobb barátnőm tízéves korom óta, az egyetlen ember az egész világon Mattet leszámítva, aki mindig mellettem állt, és sosem hagyott cserben. Tudom, hogy megölelne, velem sírna, bort töltene, de most talán nem bírnám elviselni az együttérzést. Törékenynek érzem magam, mindenem merev belül, de tudom, hogy majd szükségem lesz Annára. Szipogva bólintok.

– Igen. Nemsokára.

Otthon én szállok ki előbb az autóból, és csendben bemegyek, ledobom a kulcsom az előszobaasztalra, és beszívom a levendulás tisztítószer – biotermék persze – meg a citromos bútorfényező illatát. Otthon. Úgy érzem, minden megváltozott, mintha rémes gúnyt űzne belőlem… A játékra termett kert, ahol jutna hely hintának és homokozónak, az alacsony, gyerekeknek is biztonságos lépcső, a harmadik háló, amit gyerekszobának szántunk. Nem voltam olyan hülye, hogy befestessem a falat vagy kiságyat vegyek, amikor még csak teherbe sem tudtam esni. De álmodoztam. Ó, mennyit, de mennyit álmodoztam! És igen, ennyi volt csak: álom.

Matt bejön utánam, átmegy az étkezős, napfényes amerikai konyhába, ahol elférne egy etetőszék, egy játszósátor, egy rattankosár a plüssöknek. Mindent tökéletesen elképzeltem.

Az apró teraszra néző franciaablak is számított, beszéltünk arról, hogy majd ott üldögélünk napos szombat reggeleken a kávénk mellett, miközben a gyerekünk hintázik a vadgesztenyefára akasztott hintán. És most a ház, amit úgy szerettem, kegyetlenül felidézi mindezt, kínoz az összes „mi lett volna, ha” kérdéssel, amikből mind „sohasem” lett.

Gyorsan levegőt veszek, olyasfajta csuklás lesz belőle, mintha sírnék. Matt elfordul a teáskannától, amit épp megtölteni készült a csapnál.

– Milly?

– Nem. Nem bírok. Még nem. Sajnálom.

Még nem bírok beszélni. Nem állok készen arra, hogy lebontsam az álmaimat, és belekezdjek a gyakorlatias beszélgetésbe, hogy akkor mi legyen a terv. Általában így szeretem, rendesen, listával. Majd valamikor, de még nem most.

Felmegyek abba szobába, amit gyerekszobának szántunk. Nincs benne most semmi babánakvaló, csak pár műanyag doboz, néhány üres bőrönd, meg Matt szaxofonja porosodik a sarokban.

Az üres szobát bámulom egy pillanatig, és lassan lecsúszok a padlóra, hátam a falnak támasztva, a mellemhez húzom a térdem. Kint a csupasz ágak az ablakot karcolják, ahogy a széllökések a reluxát zörgetik. A térdemre hajtom az arcom, levegőt veszek. Most nem csuklik el hüppögéssé a lélegzés.

Nem fogok sírni. Tudom, hogy sírni fogok, amikor már feladtam, és erre még nem állok készen. Ezek után nem. Akkor sem, ha végül meg kell majd tennem.

Pedig olyan jó voltam. Ezt akarom kiabálni, de mégis kinek? Ki hallgatna meg? Tudom, hogy az élet nem igazságos, velem nem, senkivel sem. Túl sok szenvedést láttam már a híradóban, túl sok körülöttem a mindennapi kegyetlenség, hogy ne így gondoljam, de most fogom fel, hogy a lelkem mélyén hittem benne, hogy ha betartom a szabályokat, ha mindent úgy csinálok, ahogy kell, ha kedves vagyok, jó és tisztelettudó másokkal, akkor teljesül majd a szívem vágya. Hittem, hogy létezik egy felsőbb igazságosztó, akihez fordulhatok, akire számíthatok, valami kozmikus bíró, aki majd a javamra ítél. De a mai nap megmutatta, hogy nincs. Nem lehet.

Klimaxolok. Akkor is, ha Meghan nem akarta ezt a szót használni. Harmincnégy évesen a petesejtjeim kiszáradtak, elfonnyadtak. Haszontalanok. Olyan haszontalanok, hogy valójában kevesebb mint egy százalék az esélye, hogy természetes úton teherbe essek. Erre emlékszem Meghan szavaiból.

Az ajtó nyikorogva nyílik, bejön Matt, leguggol mellém, kezében egy csésze teával. Ahogy elveszem, könnycseppek szúrják a szemem.

– Nem álltam készen erre a hírre – mondom, kezem a meleg bögrére simítva. Keményen pislogok, mert még mindig nem állok készen.

– Tudom.

– Nem eshetek teherbe. – Úgy mondom ki a szavakat, mintha egy ruhát próbálnék, hogy jól áll-e. Szűk és szúrós, legszívesebben letépném magamról.

– Dr. Finlay nem pont ezt mondta. – Matt sosem hívta Meghannek. – Említett más lehetőségeket…

– De akkor nem az én kisbabám lesz. – Nem bírtam felfogni minden részletében, amit Meghan magyarázott, de ennyit megértettem belőle.

Matt a térdemre teszi a kezét, meleg és biztos az érintése.

– De az lenne – mondja gyengéden. – Ezt neked kellene a legjobban tudnod.

Igen, kellene, mert engem is örökbe fogadtak. Nem tudom, kik a biológiai szüleim. Úgy döntöttem, nem akarom kideríteni. És az adoptáló szüleim, az igazi szüleim csodálatosak. Mindig is azok voltak: erős, támogató, szerető szülők. Szóval pont nekem nem kellene, hogy gondom legyen az örökbefogadással.

Mégis van.

De nem várom, hogy ezt Matt megértse, és nem vagyok biztos benne, hogy akár magamnak el tudnám magyarázni. Most nem. Még nem.

– Nem rohanunk sehova – mondja Matt, és ez is fájdalmas valahogy. Nem kell rohannunk, mert nekem már úgyis túl késő.

A falnak támasztom a fejem, és lehunyom a szemem. Fáradtnak érzem magam, fáj mindenem, a szemem szúr.

– Hívjam fel az iskolát? – kérdezi Matt.

Csak a délelőttöt vettem ki az orvos miatt, délutánra vissza kellene mennem, hogy megtartsam az elsősöknek az órát, és most ez a kilátás iszonyattal tölt el. Nem állok készen arra, hogy szembenézzek huszonnyolc öt-hat éves gyerekkel, akik folyamatosan beszélnek és kérdéseket tesznek fel, de nem tehetem meg, hogy kihagyjam az egész napot. És bár nagyon vonzó lehetőség, hogy inkább bújjak be a paplan alán, tudom, hogy csak elmerülnék az önsajnálatban. Erre meg semmi szükség.

– Nem, semmi gond. Bemegyek.

– És Anna?

– Felhívom nemsokára.

Anna tud róla, hogy ma mentem orvoshoz, már pittyent a telefonom, mikor üzenet jött tőle, hogy hogy ment. Az elmúlt másfél évben minden egyes kínzó lépésről tudott, a reménykedésről és a csalódásról, drukkolt nekem és együttérzett felváltva. Tudom, hogy támogatna most is, de a rendületlen megértés talán most sok lenne, belelökne a gyász szakadékába, ami érzem, hogy vár rám.

Megiszom a teát, és próbálok felállni. Matt kinyújtja a kezét. Ahogy megfogom, fájdalmasan belém hasít, hogy ez őt is érinti. Nem lehet gyereke a feleségétől. A terméketlenség nem csak az én bajom, bár az én hibám.

– Bocsáss meg – mondom, mire meglepetten felnéz, a keze még mindig a kezemben.

– Miért?

– Hogy… hogy nem tudok…

Nem bírom befejezni; egyszerre sírok, zokogok hüppögve, rázkódik a vállam, ahogy Matt magához húz, és én hálásan ráborulok. Nem bírtam túl sokáig, végül is kell nekem ez az ölelés, ahogy a karjába zár, egyben tart.

– Ez nem a te bajod, Milly, hanem a miénk. Együtt vagyunk. És kitaláljuk, hogy oldjuk meg, történjen bármi is, együtt. Minden rendben lesz, megígérem.

A vállához szorítom az arcom, abba akarom hagyni a sírást, elszántan vigaszra akarok lelni a szavaiban. Én hülye elhiszem minden szavát.

MÁSODIK FEJEZET

Anna

Mikor Milly végre ír egy üzenetet, órákkal azután, hogy elment az orvoshoz, biztosan tudom, hogy rossz hírt kapott. Látom a két szóból, amit elküld minden további magyarázat nélkül.

Találkozunk délután?

Persze, válaszolom. Mikor?

Öt? – érkezik meg gyorsan a válasz. Később szoktam végezni a munkával, de el tudok jönni kicsit korábban.

Jó. Akarsz róla most beszélni? – írom neki.

Eltelik pár perc, mire Milly válaszol.

Nem. Majd.

Ez nagyon rossz hír kell hogy legyen. Ó, Milly. Egész életében ezt akarta: kisbabát, családot. Már tizenkét éves korunkban erről beszélt, hogy három gyereket szeretne, mert szerinte kettő nem elég. Mert neki nem voltak testvérei. Mert látni akarta, hogy nézne ki egy vérrokona. Vajon ugyanolyan kezelhetetlen haja lenne, és ugyanúgy kicsit görbe lenne elöl a foga? Mindig, ha erről beszélt, felragyogott a szeme, és kiült az arcára a vágyakozás. Alig várta.

És ha most az van, hogy nem lehet? Akkor mihez kezd? Páholyból nézhettem végig Milly és Matt termékenységi problémáit az elmúlt két évben, tudtam, milyen ideges volt Milly, és mennyire igyekezett, hogy megnyugodjon. Még azt is tudtam, mikor ovulált.

De leginkább azt tudtam, mennyire akar gyereket, és milyen remek anyuka lenne, és ha a hír tényleg nagyon rossz, akkor az mennyire lesújtja.

És azt is tudom, hogy ott kell állnom mellette, ahogy mindig is tettem, és mindig is tenni fogom, mert Milly a legjobb barátnőm, és ő újra meg újra mellém állt onnantól kezdve, hogy megjelent az iskola első napján, és olyan legyőzöttnek és elveszettnek tűnt, mint amilyennek én éreztem magam, és közölte, hogy barátok leszünk. Belenéztem a kicsi, elszánt arcába, és éreztem, hogy végigfut rajtam a megkönnyebbülés. Most már rendben lesz, gondoltam. Végre valami rendben lesz. És így is lett.

* * *

Aznap este átvágok a Harvey Cellars asztalai között, ez a pince-borbár a törzshelyünk Bristol óvárosában, itt szoktunk találkozni Millyvel. Hátul találok rá, egy bárszék köré kulcsolta a lábát, úgy ücsörög, és nagy pohár vörösbort kortyol. Az arca zárkózott és árnyékos, zabolátlan, sötét haját copfba kényszerítette. Mikor felnéz rám, látom a gyász rettenetes mélységét a szemében, és szótlanul, gyorsan megölelem.

Ő is megszorít, egy pillanatra hozzám bújik, aztán elhúzódik, és a szemét törölgeti.

– Nem akarok teljesen szétesni – magyarázza remegő hangon, és nekem fáj érte a szívem.

– Mit iszol?

Vállat von.

– A ház vörösborát, bármi legyen is az. Nem nagyon érdekel.

Matt az ínyenc kettejük közül, ragaszkodni szokott hozzá, hogy az ételhez passzoló bort válasszák. Épp elég boldog vacsorát ettem végig náluk, hogy tudjam, Matt imád a bukéról meg a rejtőzködő aromáról meg ilyesmiről értekezni.

– Rendben – mondom, próbálva megütni a vidám és a részvétteli közötti hangot. – Hozok magamnak egyet, neked meg egy másikat.

Milly megrázza a fejét.

– Ne, kocsival vagyok. Nem rúghatok be, bármennyire szeretnék is.

Mire visszaérek az asztalhoz a borommal, Milly már majdnem végzett is a sajátjával, állát a tenyerébe támasztja, a tekintete legyőzött, de elszánt. Szinte dühös.

– Szóval nem voltak jó hírek?

Tudtam, az egy héttel ezelőtti vizsgálat eredményét ment megbeszélni, meg más leleteket is. Milly lendületes volt, elszántan válaszokat akart kapni, és el akart bánni a problémákkal. Én óvatosabb voltam. Mindig ez a helyzet. Millyt elragadja az optimizmus árja, míg én hajlamos vagyok hátramaradni. Várni. Megfigyelni. Azt hiszem, ezért működik a barátságunk: kiegészítjük egymást.

– Sőt a lehető legrosszabbak. – Felhörpinti az utolsó kortyot, felnéz, az arca üres. – Nem eshetek teherbe, Anna. Nincs rá semmi esély.

– Mi? – döbbenten kérdezek vissza, majd végighallgatom, ahogy Milly elmondja a részleteket… még én sem, az óvatos, örökké aggódó, még én sem gondoltam, hogy ennyire rossz lesz. – Milly, annyira, annyira sajnálom.

– Önzőnek érzem magam, hogy ennyire elszomorít – mondja, és a kezében forgatja a poharat, a tekintetét leszegi. – Mármint ez tényleg luxusprobléma, ugye? Nem lehetek terhes. Van más megoldás, és a gyerek nem minden. Én is tudom. Tényleg.

– De akkor is probléma neked. Gyász.

– Igen – préseli össze az ajkát. – Csak… olyan nehéz elengedni ezt az álmot, érted? Egy baba, aki olyan, mint én meg Matt. Valaki, aki a vérrokonom. Sosem lesz ilyen. – Reszketegen sóhajt. – De túljutok rajta. Muszáj.

Kiegyenesíti a vállát, elszántan, mint mindig, hogy bátor lesz. Kinyújtom a kezem, megszorítom az övét, mire gyors, remegős mosolyt villant rám.

– Akkor mit fogsz csinálni? – kérdezem pár perc nehéz csend után. – Már gondolkodtál, hogy lesz?

Milly nagy tervező, mindig valami fénylő cél felé halad, legyen az előléptetés, nagyobb ház, egzotikus nyaralás vagy maraton. Bármi is az, ő mindig eltökélt optimizmussal ered utána, magával ragadva Mattet, és gyakran engem is. Mikor én csak haboznék vagy botorkálnék, sőt akár állnék egy helyben, Milly húz maga után. Nem tudtam volna végigcsinálni nélküle a gimnáziumot. Így is alig.

– Nem tudom. Dr. Finlay említett pár lehetőséget, de alig bírok belegondolni.

– Örökbefogadás? – vetem fel, mire megfeszül az arca.

– Nem akarok örökbe fogadni – feleli. És ez egy olyantól, akit adoptáltak, meglepően határozott válasz. Felemeli az egyik kezét, mintha vissza akarná tartani a kezdődő tiltakozásom, bár nem készültem erre. – Nézd, nagyon örülök, hogy örökbe fogadtak, persze, és a szüleim csodálatosak. Imádom őket. De akkor is vannak ezzel gondok, tudod?

– Igen, nyilván – mondom pillanatnyi csend után.

Nem beszéltünk túl gyakran erről a barátságunk két és fél évtizede alatt. Elég tárgyilagosan elmondta nekem tízéves korunkban az első nap, úgy tűnt, ez a téma kezdete és vége is egyben, csak egy tény, amit el kellett takarítani az útból, hogy más, jobb dolgok felé közelíthessünk.

– Csak… – Milly kifújja a levegőt. – Anya és apa nem akarták, hogy megkeressem a biológiai anyámat, úgyhogy nem tettem.

– Akartad volna?

– Igen, tinédzser koromban kíváncsi lettem, de láttam, mennyire bántaná őket. – Összeszorítja a száját. – És nem is csak ez. Mindig ott volt. Nem tudom megmagyarázni pontosabban, de mindig is éreztem… a súlyt. Azt, hogy az örökbefogadást bizonyos eseményeknél, iskolákban, barátoknak elő kellett hozni. „Ők a szüleim, de örökbe fogadtak.” Ez életem hashtagje.

– Nem is vettem észre.

Meglep, hogy eddig még sosem beszélt erről nekem, mindig úgy viselkedett, mintha az adoptálás nem lenne fontos, és én ezt őszintén el is hittem. Szeretem Milly szüleit. Gyakorlatilag engem is ők neveltek a zűrös tinédzser éveimben, mikor az én szüleim egyfolytában egymással harcoltak, majd velem. Higgadtak voltak és szeretetteljesek, kedvesek, ömlengés nélkül. Az anyukája minden évben küld egy lapot a szülinapomra, és mindig megölel, ha találkozunk, igazán megölel, úgy, mint aki tényleg komolyan gondolja. Ahogy a saját szüleim sosem öleltek meg.

– Nem beszélek róla túl sokat, mert lelkiismeret-furdalásom lesz tőle, hogy így érzek, ha csak kicsit is. És tényleg csak kicsit van így. – Milly sóhajt egyet. – A szüleim tényleg, kétség sem fér hozzá, hogy szerető, nagyszerű szülők, és tudom, hogy ha örökbe fogadnék… – Elhallgat, a homlokát ráncolja, a hangja elcsuklik. – Csak érezni akartam volna azt a kapcsot. Ahogy a gyerekem rugdos bennem… Tudni, hogy a részem, és mindörökre az marad. – Türelmetlen mozdulattal törli meg a szemét. – Ha örökbe fogadunk, akkor ez sosem lesz. De amúgy sem. Most már nem lehet. – A hangja megint elcsuklik, a tenyerébe temeti az arcát. – Bocs – hüppögi az ujjai közé. – Tényleg nem akartam kiakadni. Próbálok. Csak folyton és újra mellbe ver, mindig újabb sokknak érzem.

– Nem kell mindig erősnek lenned – mondom gyengéden, mire nem válaszol.

Odanyúlok, megfogom a karját. Jobbá akarom tenni ezt, meg akarom oldani, ahogy Milly olyan gyakran tette, ha én voltam bajban. Hányszor ötletelt velem, hányszor talált megoldásra? Új embereket akarsz megismerni? Iratkozzunk be a fitneszbe! Nem bírod a főnököd? Keressünk neked másik munkát! A terem működött, a munkahelyváltás nem, de Millynek mindig volt válasza. Nélküle ott maradtam volna egy helyben.

– Kell lennie valami módnak – mondom némi Milly-féle elszánt optimizmust erőltetve a hangomba. – Valami lombik… annyi meddőségi kezelés van mostanában…

Milly vállat von, leereszti a kezét az arca elől.

– Dr. Finlay említette a petesejtdonoros lombikot mint lehetőséget, de azért az egy kicsit fura, nem? Feladok egy rendelést egy petesejtre valakitől, akivel nem találkozom soha? Másrészt legalább kétéves a várólista, és elképesztően drága, ha magánúton intézi az ember.

Próbálom előbányászni, amit a petesejt-adományozásról tudok, ami elég kevés.

– De akkor kihordhatnád a gyereked.

– Valaki más gyerekét – veti közbe Milly, mire megrázom a fejem.

– A magadénak éreznéd. Benned növekedne, te szülnéd meg. De most komolyan, mit jelent a sejtadományozás? Igazából nem több, mintha vért adna az ember.

Milly elmosolyodik kicsit.

– Nem pont így van, Anna. Elég komoly beavatkozás az alapján, amit Meghan mondott. Én nem tudom elképzelni, hogy megcsinálnám, tudva, hogy így lesz majd valahol egy gyerek, aki úgy néz ki, mint én, aki az enyém valamiképp… Nem mintha ez valós lehetőség lenne. Nyilván nem.

– Mégsem gondolom, hogy így lenne. – Nem is tudom, mi ez a makacsság most nálam. Alig tudok valamit a petesejt-adományozásról.

– Talán nem, de ott a várólista meg a költségek… Nem vagyok biztos benne, hogy ez elérhető nekünk. – Milly vállat von, én a boromat kortyolom.

Egy ötlet ölt alakot a fejemben, mint valami elegáns szobor, ahogy kiemelkedik a nedves agyag tengeréből, de tudom, hogy végig kell gondolnom. Nyilván nem fecseghetem ki Millynek most rögtön, mikor még ilyen friss a sebe, és én nem is ismerem a részleteket.

De ez Milly, a legjobb barátnőm, az egyetlen ember a világon, aki egész életemben mellettem állt, mindig újra és újra. Megjelenik előttem, ahogy tízévesen kiabált valami gonosz lányokkal, akik bántottak engem. Emlékszem rá, tizenkét évesen, mikor valaki valami ocsmányságot írt rólam a fiú WC falára, bevonult, és szövegjavítóval lefestette az egészet. És emlékszem, mikor rám talált a legmélyebb mélyponton, hogy kimentett a saját kétségbeesésemből, és sosem kérdezett semmit, mert én nem bírtam volna válaszolni.

– És ha nem kellene várnod? – tör ki belőlem, bár tudom, hogy előbb végig kellene gondolnom, de nem bírom leállítani magam.

Üres tekintettel néz rám egy pillanatra, majd elkeskenyedik a szeme.

– Ezt hogy érted?

Habozok, tudom, hogy nem kellene ilyen gyorsan felajánlanom ilyesmit, hiszen nem is néztem utána, nem gondoltam végig, hogyan hatna ez rám vagy Millyre, de érzem a lelkem mélyén, hogy ez a helyes. Millyért. És talán magamért is.

– Azt mondtad, hogy ezt lehet magánúton intézni, nem? – Óvatosan vállat von, mint aki bólint. Látom, hogy még mindig nem tudja, hova akarok kilyukadni, és eltűnődök, vajon én tényleg tudom-e. És mégis tovább beszélek, mert most az egyszer én tehetek érte valamit. Most az egyszer én lehetek a megmentő. – Ha van valaki, aki adományozna neked petesejtet, akkor nem kellene várnod, vagy fizetned… Így van?

Milly egy hosszú pillanatig csak bámul rám, és tudom, hogy kezdi felfogni, hova tartunk. Kezdi látni a szobrot.

– Igen – mondja lassan. – Elvben.

– Nos, az azért valami lenne, nem? Úgy értem, ha ezt az utat választod…

Milly előrehajol, új, sürgető kérdés villan a szemében.

– Mit akarsz mondani, Anna?

– Hogy én adhatok neked… sejtet. – Elég röhejesen hangzik. – Ha akarod.

Milly rám mered, az arca szinte vad.

– Ezt komolyan gondolod?

Komolyan gondolom? Nem is igazán tudom, mivel járna, hogy mit éreznék, és mégis…

– Igen. Persze hogy igen, Milly.

– De… – Lassan megrázza a fejét. – Ez beavatkozásokkal jár, Anna. Hetekig hormoninjekciókat kell kapni, mindenféle vizsgálatra járni. Ez világosan kiderült abból, amit dr. Finlay mondott.

– Megoldom. – Olyan érzés, mintha kilőném magam a semmibe, a hullámok összecsapnak a fejem felett, de nem bánom.

Milly szemét elfutja a könny, megint a fejét rázza.

– Annyira kedves tőled. Tényleg. De ez nem olyasmi, amit itt helyben el kellene döntenünk. Ez nagyon nagy kérés lenne, és nem csak az injekciókra gondolok. Hanem tényleg nagyon nagy dolog, mindkettőnknek. Igazán nagy. Nagyobb, mint… mit tudom én, mint egy vese vagy ilyesmi.

– Azért, ha szigorúan a tényeket vesszük – viccelem el –, akkor a vese valamivel nagyobb, mint egy petesejt.

– Igen, de… tudod, hogy értem. A DNS. Egy gyerek. – Az ajkába harap. – Ez nagy dolog. Ennek beláthatatlan következményei lehetnek. Érzelmileg, úgy értem. Ebbe nem ugrik bele csak úgy az ember.

Egy gyerek. A szavak ott visszhangoznak bennem, el kell fordítanom a tekintetem. Jobban tudom ezt, mint azt Milly valaha gondolná, és ez újabb ok arra, hogy igent mondjak. Olyan, amit Milly sosem fog megérteni, és én sosem fogom elmagyarázni neki.

Úgyhogy csak mosolygok, és megszorítom a kezét.

– Igazad van, persze. Mindketten gondoljuk végig, és nézzünk utána. Tudnunk kell, mibe szállunk bele. De az ajánlat él. Megtiszteltetés lenne, Milly.

Visszamosolyog rám, remegve, és én elhessegetek minden aprócska kételyt, mert érzem, hogy minden szót komolyan gondolok. Ezt akarom. Millyért… Magamért.