Nemere István

A tunguz meteorit rejtélye

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-650-5

MOBI ISBN: 978-963-453-651-2

Tartalomjegyzék

1. 1. Mi lenne, ha…?

2. 2. Mi történt valójában?

3. 3. Kutatók a helyszínen

4. 4. Száz hipotézis

5. 5. Mi lehetett még?

6. 6. Egy furcsa tárgy

7. 7. Az utolsó bizonyíték?

8. 8. Következtetések

6. Egy furcsa tárgy

Csak az előző fejezethez még hozzátevőleg: az is meglehet, hogy nem az 1908. június 30-ai drámai esemény volt az első a tajgában!

Néhányan (köztük e sorok szerzője egy kb. 10 évvel ezelőtt megjelent könyvében már célzott rá) arra is gondoltak már, hogy a június végi eseményt megelőzhette egy pár nappal, egy héttel, maximum tíz nappal korábbi másik katasztrófa! Amely korántsem volt olyan látványos és nagyhatású, mint az előző, sőt gyakorlatilag nem is okozott nagyobb pusztítást. Mégis, kellett valaminek történnie korábban is. Ugyanis a korabeli megfigyelések és az akkori média arról számolt be, hogy már a június 30-ról július 1-ére virradó éjszakán a fél világon – az északi félgömbön, értelemszerűen – világosak voltak az éjszakák. Vagyis a por, ami június 30-án reggel negyed nyolc és fél nyolc között emelkedett a levegőbe sokezer kilométerre Európától, Ázsia közepén, a Köves Tunguzka partján – az mindössze, 12-14 óra alatt eljutott volna Szentpétervár, Moszkva, sőt Stockholm és a német városok fölé? Mert hát a szelekkel és a felhőkkel terjedő por okozta, hogy a napsugarak azokról visszaverődtek még késő éjjel is…

Persze nyilvánvaló, hogy a port a lökéshullám vihette magával, ily módon az megérkezhetett oda tizenkét óra elteltével. Annál is inkább, mert a mérések szerint kevesebb mint huszonnégy óra alatt a lökéshullám körbeszáguldta a Földet és még egyszer elindult ismét. Csak az a kérdés, hogy annyi port el tudott-e vinni azonnal, majd útközben azt egyenletesen elszórni, hogy a reggeli eset után este már fehér éjszakákat produkáljon olyan vidékeken is, ahol ezt a jelenséget addig senki sem látta?

Innen van az az ötlet – de nem erős fel tételezés – hogy napokkal korábban már lehetett egy katasztrófa, amelyben valamelyik „atlantiszi” vagy idegen repülőszerkezet járt szerencsétlenül. Az éppenséggel le is zuhanhatott, persze nem a későbbi szerencsétlenség által érintett 2200 négyzetkilométeren, hanem attól valahol távolabb. Talán ott, ahol egyes orosz tudósok a „tunguz meteorit” egy darabját sejtették és ahol állítólag egy párszáz méteres kráter is maradt a tajgában.

Végül is mindegy, milyen elméleteket gyártunk. Ugyanis történt valami, amiről a szkeptikusok ugyan nem hajlandók tudomást venni, de ettől a tény még tény marad (az úgynevezett „tényeket tisztelők” örök „dicsőségére”). Minden jel arra mutat ugyanis, hogy a „meteorit-változat” immár tarthatatlan. Úgy tűnik, mostantól kezdve erősen diadalmaskodhatnak azok, akik kezdettől az „idegen űrhajó”-változat mellett tették le a garast és azért a verzióért szinte harcolni is készek voltak.

Márpedig harcolni is kellett volna. Ma már nehezen tudjuk elképzelni, hogy milyen hatalmas ellenállásba ütközött az 1950-es évektől kezdve az „űrhajó-verzió”, legyen szó annak bármelyik alváltozatáról. A kutatók még akkor is ellenálltak ennek, amikor már földi gyártású űrhajók reppentek ki a kozmoszba. Az akadémikusok agyát amúgy is beszűkítette egy dolog: az évszám. Az esemény időpontja, 1908 számukra maga volt a pattintott kőkorszak, legalábbis e tekintetben. Nem tudták elhinni és elképzelni sem, hogy azokban az időkben valamiféle űrhajó kerülhetett volna a Földre. Értelemszerűen arra gondoltak – nem is gondolhattak másra – hogy 1908-ban nyilván nem földi emberek gyártottak ilyen járművet. Ha pedig nem ők, akkor azt csak idegenek tehették, ezzel pedig sehogyan sem tudtak kibékülni. Való igaz persze az is, hogy az űrhajópártiak is sokszor nagyon naiv ötletekkel álltak elő és azokat sem jól kommunikálták. így hát nem csoda, ha a tudósok berzenkedtek a változat ellen.

Ugyanakkor azt sem feledhetjük, hogy a komoly tudósok éppen olyan keveset tudtak sokáig arról, mi is történt a tajgában, mint az amatőrök a fantaszták és mindenki más is. Hisz ne feledjük: ha a „tunguz meteorit”-ügy nem a cári Oroszországban, ha nem a későbbi Szovjetunióban történik, hanem valahol máshol – bárhol, Afrikában, Ázsiában, Ausztráliában, a két Amerikában! – akkor a világnak már 1910-re sok ismerete lett volna a dologról és leginkább az első világháború előtt már köztudott lett volna nemcsak maga a tény, hanem ismertük, ismerhettük volna az összes kísérő körülményt. És akkor születtek volna tucatjával a mindenféle elméletek, az érdekesek, de valószerűtlenek, a valószerűek, de a köznapi ember számára unalmasak és mindenféle más ötlet is ismertté lett volna hamar. Az is lehet persze, hogy az 1920-as évekre meg már szinte el is felejtettük volna az egészet, hiszen alaposan kitárgyaltuk…

De a diktatúrákban minden információ lassabban terjed. Nemcsak azért, mert az akkori technika nem ad módot gyorsabb információközlésre. Hanem azért is, mert maga a diktatúra épít ki egy olyan önvédelmi rendszert, amelynek lényege: az emberek minél kevesebbet tudjanak nemcsak arról, ami külföldön történik ezt általában teljesen elzárják előlük – hanem arról is, ami a saját hazájában vagy akár a szomszédos megyében, városban faluban történt. Ezért mesterségesen fékezik az információáramlást már csak ösztönösen is. A hatalmon lévőknek úgy jó, ha az emberek minél kevesebbet tudnak – mindenről. Bármiről. Ha magukba fordulnak, csak saját kicsi belső világuk, közvetlen környezetük érdekli, csak azzal foglalkoznak – akkor nem lehet baj. Az embereknek sem eshet bajuk, de a hatalomnak sem.

Ez persze visszájára fordul akkor, ha gyors döntéseket kellene hozni. Mivel az információk, a hírek a szélek felől – a „végekről” – a központ felé szintén lassan terjednek, hát a döntések is általában késve születnek. A diktatúrának az a jó, ha az emberek bizonytalanságban élnek, soha semmiben nem lehetnek bizonyosak, és minden ügyük lassan intéződik el. Ezért találták fel és terjesztették elő a bürokráciát, a túlméretezett hivatali kart és a rengeteg szabályt, tiltást, törvényt. Ezek mind az állampolgárokat fogják, kötözik meg, teszik rabbá. Nem véletlen, hogy a kommunista skanzenben, Észak-Koreában még 2005-ben sincsenek mobiltelefonok, magánszemélynek nem lehet autója, külföldre nem lehet telefonálni, külföldi rádió- és tévéműsorokat nézni, leveleket küldeni és kapni – és persze az internet is totális ellenőrzés alatt van, akárcsak a pekingi Kínában.

Nos, ha egy ilyen típusú országban történt valami régen, azt akár éveken, sőt évtizedeken át titokban lehetett tartani még akkor is, ha a hatalmon lévők szempontjából erre semmi szükség sem volt. Ma már nehezebb, hiszen az odafönt keringő és minden nagy- és pár kisebb hatalom által birtokolt kémműholdak mindent látnak, lefotóznak, közvetítenek, ellenőriznek, mérnek és jelentenek. De ettől még vannak a külvilágtól szinte légmentesen elzárt országok, az emberi gonoszság nagyobb és kisebb erődítményei.

Tehát azért is tartott annyi ideig a tunguz rejtély igazi okának kiderítése, merthogy a Tunguz Fennsík szovjet területen fekszik. Ha nem ott van, már jóval korábban nekierednek a különféle nemzetiségű, idegen akadémiák és társadalmi-tudományos alapítványok által bőkezűen finanszírozott expedíciói és egymással versengve tárják fel nemcsak a már sokszor említett 2200 négyzetkilométeres romba dőlt tajgát, hanem sok tíz- vagy százezer négyzetkilométeres környező területeket is. Repülőgépek tucatjai indulnak el, hogy lefényképezzék a szóban forgó terület minden négyzetméterét, korszerű térképeket készítsenek róla, amelyek majd megkönnyítenék a további kutatást. Modern műszereket hoztak volna a helyszínre és így kétségtelenül jóval előbb megtalálták volna azt, amit keresnek. Lehet, hogy sokkal többet is találtak volna, mint amennyit eddig találtunk – közel száz év alatt…?

Az orosz expedíciók tovább tartottak.

Tehát ne higgyük azt, hogy csak a szovjet korszakban indultak el nyaranta tudósok, diákok és néhány környékbeli orosz és bennszülött vadász az „elátkozott helyre”. Már a rendszerváltás után is indultak oda expedíciók, hiszen kíváncsiakból sohasem volt kevés. A rendszerváltás érdekes dolgokra derített fényt. Olyan információk kerültek elő, amelyekre a szovjet korszakban nem számíthattunk. No de ezzel együtt olyan emberi indulatokra is fény derült, amiket addig a diktatúra „jótékony” csillapítása vagy éppenséggel a kíméletlen cenzúra tartott féken.

Meglepő, de bizony a politikának is volt, illetve van némi köze az eseményekhez. Az ember azt hinné, ez egy tisztán tudományos problémakör, amelyben legfeljebb a magukat „igazi tudósnak" tartó akadémikusok és az amatőr „fantaszták” csaphatnak össze. Hát bizony a dolgok ennél azért bonyolultabbak.

Kiderült például, hogy a Tunguz Fennsíkra küldött számos expedíció olyan sók anyagot gyűjtött össze, hogy azt végül is… senki sem rendszerezte, nem írta le! Igazából ez egy fájó pontja a dolgoknak. A lelkes fiatalok száz és száz kilométereket gyalogoltak a tajgában és a tundrán, elviselték az időjárás viszontagságait, szenvedtek a felhőkben támadó szúnyogoktól, fagyoskodtak éjjelente és majd’ megfőttek nappal, dolgoztak verejtékezve – és azt a sok kőzet- és talajmintát, amit összeszedtek, az egyéb vizsgálati anyagokat, az általuk kint a terepen készített számos filmet és fényképet, a jegyzőkönyveket és jegyzeteket az esetek többségében raktárakba és irattárakba süllyesztették, miután visszatértek. A következő évben ismét elindultak az újabb expedíció tagjai, és amikor hónapok múltán visszajöttek, amit hoztak, az ismét „elmerült”… És így ment ez sok éven keresztül!

Képzelhetjük, mit éreztek azok az egykori résztvevők, akik sok évvel később tudták meg: egész kínlódásuk, fáradozásuk hiábavaló volt. Az akadémikusokat nem igazán érdekelték a bizonyítékok, nekik ilyesmire nem is volt szükségük. Hiszen ők szilárdan hittek részben a meteorit-, részben az üstökös- elméletben.

Ráadásul arra ment ki a játék – mint rájöttek később az üggyel foglalkozók –, hogy a tudósok szándékosan hagyták: a dologról a médiában elterjedjenek a legvadabb pletykák és találgatások is. A diktatórikus Szovjetunióban csakugyan feltűnő is volt, hogy erről a témáról – és csak erről az egyetlenről! – az egyes központi pártlapok is másként és másként számoltak be. Közölték a legvadabb kitalációkat is, a legfantasztikusabb ötletek is helyet kaptak a lapokban. Ez pedig egyáltalán nem volt jellemző a párt által központilag irányított és a tudományos körök által is uralt sajtóban.

Ezenközben – mint kiderült 2000 után – az összegyűjtött igazi bizonyítékok nagyobb része sohasem került tudósok kezébe, nem is vitték el őket laboratóriumi vizsgálatra! A fák lehántott kérge, az élő fák kifűrészelt korongjai az évgyűrűkkel, a tőzeg-, a hamu- és a mikroanyag-minták sem kerültek elemzők kezébe, ilyen célt szolgáló műszerek közelébe. Azt lehet mondani, hogy mivel a Szovjet Tudományos Akadémián (SZTA) nem sikerült eldönteni, a meteorit- vagy az üstökös-híveknek van-e igazuk, hát az 1980-as évektől kezdve már senkit sem érdekeltek az anyagok.

Akik ismerték az ügy hátterét, azok között feltűnést keltett egy könyv. 2000-ben jelent meg Moszkvában és az volta címe: Tunguszszki mjetyeorit Istorija iszszledovanyya. Vagyis: A tunguz meteorit. A kutatás története.

Már a cím is azt sugallta, hogy a dolog eldőlt, összefoglalhatjuk a kutatás történetét, és persze: az a bizonyos, oly sok tudományos vihart és vitát okozott tárgy természetesen egy „mjetyeorit” volt. A szerző nevét eddig nem említettük, de már évtizedek óta benne volt a tunguz-ügyben, különféle publikációkkal és vitacikkekkel: V A. Bronsten akadémikus. Természetesen az SZTA Meteorit Bizottságának tagja volt. Ez egy különösen hosszú életű bizottság lehetett, sőt talán ma is létezik – emlékezzünk csak, Leonyid Kuliknak, a „meteorit” első kutatójának az 1920-as évek közepén ők engedélyezték a helyszíni kutatást!

A hátteret ismerők szerint először azért nem vizsgálták a hozott anyagokat, mert az üstökös-pártiak szerint azok a meteoritelméletet támogatják, netán bizonyítják. A meteorit-pártiak pedig azért nem forszírozták a dolgot, mert attól féltek, kiderül: bizony a „tunguz meteorit” valójában üstökös volt.

Az említett könyv tehát afféle jubileumi kiadvány volt, mintha az ügy éppen lezárult volna és már csak egy terjedelmes összefoglalót kellett volna írni, amit V. A. Bronsten meg is tett. Nos, mondanom sem kell, hogy az ellenoldal is fellázadt, de leginkább egy olyan ember „kapta fel a vizet”, aki maga is tudós lévén, húsz éve foglalkozott a tunguz rejtéllyel és szinte semmiben sem értett egyet a szerzővel. Neki nem volt lehetősége könyvet írni, hát az interneten öntötte ki a szívét és a Bronsten- könyvnek egyetlen lapját sem hagyta ki. Érvei sokszor elsöprőek, igen erősek.

Dr. A. E. Zlibo fizikus és matematikus, több jó egyetem diplomása, a CIAM-néál dolgozik (Moszkvában ez fogalom a műszaki tudományok terén, a rövidítés a Légihajtóművek Központi Intézetét rejti). Zlobin azzal indított, hogy kijelentette: a „tunguz meteorittal” is azt tették a szovjet korszakban, amit a genetikával vagy kibernetikával. Akik nem tudják, miről van szó, azoknak elmondom: az ortodox, abszolút akadémikus, hatalom közeli (sőt hatalombarát és hatalomfüggő) tudományos vezetés szorgalmasan ott lihegett az ideológiai vezetők mellett és boldogan teljesítette azok utasításait. Ezért aztán a sztálini Szovjetunióban, majd igen gyorsan az ottani elveket szolgamód követő „népi demokráciákban”, így nálunk is eldöntötték, hogy milyen tudományra van szüksége a szocializmusnak és milyenre nem. Például nem kellett az említett kibernetika vagy genetika sem. Annak idején a saját szememmel láttam az ötvenes évek lexikonjaiban ilyen gyönyörű mondatokat, mint például: „A kibernetika kapitalista áltudomány, amely a nyugati országokban a dolgozók figyelmének elterelésére szolgál”. Persze ami nem létezik, azzal foglalkozni sem kell – többek között ennek tudható, hogy a Szovjetunió katasztrofálisan lemaradt a számítástechnika terén, de ugyanígy máig el van maradva mindenben, ami a genetikával függ össze – és számos tudományágban ugyanez a helyzet.

Nos, erre célzott Zlobin. Szerinte a tunguzmeteorit anyagait és ezzel együtt a tudományos problémát kezdettől rosszul tárgyalták, később pedig „elásták”. A „megcsontosodott” és „ortodox” tudomány – ezek Zlobin szavai – félresöpörte olyan nagy emberek meglátásait, véleményét, mint Kulik, Obrucsev és mások (a nevek felsorolásától eltekintek, mert ők nálunk javarészt ismeretlen emberek). Végső soron azt volt a baj – következtet Zlobin – hogy nem világhírű tudósok dolgoztak az ügyön, hanem néhány olyan szélhámos, akiknek sikerült aztán évtizedeken át ebből élnie. Ők írták a tudományos munkákat a „tunguz jelenségről" és aratták le az értük járó dicsőséget és pénzt.

Kiderült, hogy az ügyben számos hamisítás is történt! No persze, „csak” a szovjet tudományos világban. Zlobin sorban leleplezte, hogy az őszfejű és feddhetetlennek hitt akadémikusok hogyan hamisítottak meg oly sok mindent a tunguz ügyben! Például számos szakdolgozatban nem is az idegen objektum valódi repülési pályaadatait közölték, hanem kitaláltak egy másikat és azt hitették el a közvéleménnyel! Attól függően, hogy mikre volt szükségük, mit akartak éppen bizonyítani: a „mjetyeoritot” vagy a „kometát”, azaz üstököst?

Ami azért volt szörnyű dolog – állítja Zlobin –, mert az a sok ezer ember, aki otthonában amatőr módon éveken, évtizedeken át törte a fejét a rejtvény megoldásán, sohasem juthatott igazi eredményre, hiszen a tudósoktól eleve hamis kiindulópontokat kapott! Ez főként az idegen objektum repülésének utolsó fázisára, az ott leírt röptére vonatkozott.

Persze ezek a tudósok (?) később felhasználták hatalmukat – amelyeket a kommunista hatóság erősített és segített megtartani – hogy a hamis adatokat bevigyék a szak- és tankönyvekbe, aztán minden kritikát és bírálatot elfojtsanak, természetesen azt is az állami terror segítségével. (Az egész nagyon emlékeztet a magyar akadémikusok viselkedésére az 1970-es és 1980-as években UFO- és egyéb ügyekben – ott is a hatalom közeli akadémikusok a pártközponttal fenntartott jó kapcsolatok révén ítéltettek egyes újságírókat, könyvszerzőket „szilenciumra”, de erről ma már oly kevesen tudnak…)

Zlobin szerint az a baj, hogy bár győzött az új szemlélet és megszűnt a cenzúra – e hamis tudósok nagy barátja és szövetségese – továbbra is ott tartunk, hogy a tunguz problémakört egy szűk csoport sajátítja ki magának. Ismét manipulálják a közvéleményt, időhúzásra játszanak. Zlobin úgy látja, hogy a meteorit-pártiak hamisítottak és kavartak össze sok mindent, ez pedig arra utal (szerinte), hogy végül is az üstököspártiaknak lehet igazuk.

Tegyük hozzá gyorsan: ez a szöveg 2003-ban született, vagy legalábbis akkor került fel a világhálóra. Már nem kellett sokáig várni, hogy alapvető változás álljon be az egész tunguz ügyben. Már közeledett egy nagy felfedezés, csak ekkor még senki sem tudott róla.

Pedig már korábban is felfedeztek valamit.

Igaz, nagyon keresték, nagyon akarták azt felfedezni. Márpedig ha az ember valamit nagyon akar, akkor az – úgy mondják és hiszik sokan – be is következik.

Említettük, hogy az döntötte volna el a vitát: természetes objektum vagy mesterséges tárgy robbant-e fel a tajga fölött? – ha találnak valamit, ami vagy az egyik, vagy a másik mellett dönti el a dolgot. Egy, legalább egy kemény bizonyítékot, amelynek hatására még a leggyöpösebb agyú akadémikusok is kénytelenek lennének beismerni, hogy a „tunguz rejtély” megoldódott és az a bizonyos tárgy ez vagy az volt – immár kétségbevonhatatlanul.

Nos, az 1980-as évek vége felé úgy tűnt, hogy találtak ilyen tárgyat!

Mint ahogyan az efféle országokban történni szokott, semmire sincs biztos válasz. Kik, hol, mikor találták? Csak találgathatunk. Arrafelé másképpen múlik az idő, az emberek nem írják fel az eseményeket, miért is tennék? Legyen elég annyi, hogy azt a bizonyos első tárgyat nem is igazából a Tunguz Fennsíkon, hanem attól több mint 2000 kilométerre nyugatra, Komiföldön lelték fel! Ez pedig a Pecsora-mocsárvidéken fekszik. A Vaksa folyó partján állítólag munkások leltek egy körülbelül másfél kilós, szemmel láthatóan fémből lévő, nem rozsdásodott, csillogó… valamit. Egy fémtömböt, mondjuk így. Felismerhetetlen volt a célja, eredeti a rendeltetése, de meg- szemlélői abban bizonyosak lehettek, hogy valamilyen gép alkatrésze volt valaha.

Az anyag később halászokhoz került, akik próbálták szétfűrészelni, de a fűrész csak szikrákat csiholt ki az ismeretlen anyagból. Később geológusok jártak arra és az ő kezükbe került a tárgy. Azok magukkal vitték és állítólag több darabra vágták, hogy egyszerre több laboratóriumba küldhessék el vizsgálatra. Nem tudjuk, hogyan és mivel fűrészelték szét.

Komoly tudományos intézményekbe kerültek a vizsgálandó darabok, állítólag. A „vaksai lelet”, ahogyan elnevezték a fémet, sokféle vizsgálati módszert kiállt, köztük például gammaspektrometrikus, röntgenradiometrikus, neutronaktivizációs módozatokon is átment. Ezek a módszerek manapság olyanok, hogy nem kell egy fémet felaprózni, hogy megállapíthassák összetevőt, azok arányát. A minták nem semmisülnek meg a vizsgálatok során, nem is lesz belőlük kevesebb.

A vaksai leletről annyit tudtak megállapítani, hogy a Földön nagyon ritka elemek – ötvözete. Már ez is abba az irányba mutat, hogy aligha itt készült. Hiszen nálunk a ritka elemeket nem egymással, hanem a kívánt célra alkalmas más, sokkal gyakoribb fémekkel szokták ötvözni, már csak költségkímélés céljából is. Mindenesetre a laborleletek szerint a fémdarab 67 százalékban cériumot, majdnem 11 százalékban lantánt, csaknem 9 százalékban neodiumot tartalmazott. Ezenfelül még találtak benne jelentéktelen mennyiségű uránt, molibdént, magnéziumot és vasat is. De ez utóbbiak aránya még a fél ezreléket sem érte el egyenként.

Azt minden hozzáértő tudhatta az első pillanattól fogva, hogy mivel a természetben ezek a ritka elemek nevükhöz híven ritkán fordulnak elő, akkor is nagy eloszlásban, és általában sohasem egymás mellett – szó sem lehet arról, hogy ez egy természetes képződmény lenne. Ha pedig nem az, értelemszerűen mesterséges tárgynak kell tekintenünk.

A kutatók azt találták a leggyanúsabbnak, hogy míg a földön a vas minden alakzatban kapcsolatba lép az oxigénnel és ezért oxidálódik, a mintaként szolgáló idegen tárgyban ennek nyoma sem volt. Ami megint csak arra utalt, hogy a tárgy nem a Földön készült.

A kutatókat az is meglepte, hogy olyan nagyarányú volt az urán koncentrációja. A természetes kőzetekben tonnánként jó, ha egyetlen grammot találni ebből a radioaktív fémből, vagy még annyit sem. A leletben majdnem száznegyvenszer ennyit mértek! Ez is mesterséges termékre, produktumra utal.

A földi termékekben, bármennyire gondosan készítik is őket, mindig akadnak szennyeződések. Még a legtisztábbnak tartott ötvözetekben is vannak mikroszkopikus mennyiségű idegen anyagok, ezt az öntésnél sem lehet elkerülni. Ebben a leletben viszont ilyent nem találtak! A vaksai lelet tehát tökéletes tisztaságú volt, ami csak egyet jelenthet ismét: nem a földi metallurgia, fémkohászat terméke.

Az itteni ismert technológiákkal 1988 előtt – amikor ezeket a vizsgálatokat végezték – nem lehetett előállítani ilyen tiszta termékeket: Még a világ legjobban felszerelt, ilyesmire specializálódott laboratóriumaiban sem, nemhogy valamely gyárban, üzemben.

Arra is felfigyeltek, hogy az ötvözetet alkotó három fém – lásd fentebb – önmagában is milyen tiszta volt! Ami megint csak érdekes, mert hiszen a Földön ezek sem fordulnak elő egyedül, némi idegen szennyeződés mindig akad bennük. Nálunk igen nagy törődéssel sikerül ezeket részben kiszűrni – a vaksai leletben ideálisan tiszták ezek a fémek.

A mintákon több ezer spektrumanalízist is végeztek és a kristályszerkezet strukturális vizsgálatai még meglepőbb – de ily módon egyértelműbb, egy irányba mutató – eredményt hoztak. Mindegyik eredmény olyan spektrumvonalakat mutatott, amelyeket eddig egyetlen földi ötvözetnél sem tapasztaltak. A fémkohászatban ez arra utal, hogy ezeket a fémeket előbb porították és más-más kristályszerkezetű anyag-részecskékből olvasztották össze.

Mondani sem kell, hogy a vaksai lelet meglehetős egyértelműsége megmozgatta a kutatók fantáziáját. Még inkább a fantasztáknak csúfolt, merész gondolkodókét. Bár – ismétlem – a lelet vagy 2000 kilométerre nyugatabbra került elő, mint ahol a „tunguz meteorit” felrobbant – mindez semmit sem jelentett. Olyan gigantikus erejű robbanás esetében – amely száz kilométerekkel távolabb még házakat söpört el – elképzelhető az is, hogy a szétrobbant űrhajó maradványait elvitte a lökéshullám vagy maga a detonáció lökte azt oly messzire, esetleg a két erő együttes hatására repült el a Pecsora-mocsarakig.

Mert míg egyesek az elemzési eredmények ismeretében és annak ellenére is makacsul állították, hogy a fémdarab nem földön kívüli eredetű, mások meg elfogadták azt, de eszükbe sem jutott volna (a nagy földrajzi távolság miatt) a tunguz ügyhöz kapcsolni – a legtöbben azonnal erre gondoltak, emellett kardoskodtak és ezt hirdették.

Mivel akkor már a Gorbacsov-féle glasznoszty, vagyis viszonylagos nyíltság uralkodott a szovjet közéletben, hát nagy vita indult a tárgy eredetéről. Mivel a laboratóriumok a benne lévő kevés urán ellenére sem tapasztaltak sugárzást, azt állították, hogy a tárgy nem lehet régebbi százezer évesnél, hisz különben már megindult volna benne a radioaktív fémekre jellemző felezés. Ez a kerek szám sokaknak meg azt sugallta – helytelenül – hogy a tárgy legalább százezer éves. Ismét fellángolt hát a vita.

Mindenesetre ami tudható: formája alapján – és a mi műszaki érzékünk szerint, ami nem biztos, hogy elégséges egy idegen civilizáció technikai eszközének megítéléséhez – ez a tárgy eredetileg egy 120 centiméter átmérőjű kerek alkatrész – henger? – egy darabja lehetett. De hogy igazából az volt-e, ki tudhatná? Még azt is nehéz lenne – lesz – beleverni a szűk szkeptikus fejekbe, hogy a tárgy minden „laborlelete” szerint nem földi eredetű. Nem itt készült.

Ha pedig valakik valahol másutt készítették mi mégis itt találtuk meg – akárkik, akárhol, akármikor, akármilyen körülmények között – egy dolgot mindenképpen bizonyít: hogy a tárgy elkerült a Földre. Vagyis idejött, idehozták. Bármi is volt, egy gép, egy űrhajó vagy bármi más alkatrésze, a jellemzői egyértelműen mutatják, hogy nem készülhetett a Földön, mert mi még mind a mai napig sem tudunk ilyen minőségben ilyent előállítani, készíteni.

Ezt és csak ezt kéne megérteni és elfogadni! Akkor már mindegy, hogy a lelet egy UFO alkatrésze, vagy bármi más módon került ide. Lehet éppenséggel a „tunguz rejtély” egyik kulcsa, lehetett része annak az ismeretlen eredetű és felrobbant tárgynak, amely 1908. június 30-án reggel 7 óra 17 perc 11 másodperckor (helyi idő szerint, persze, mert „világidőben”, vagyis a Greenwich-i obszervatórium saját idejében akkor 00 óra 17 perc volt. Vagyis éjfél után nem sokkal, amikor Szibéria fölött régen elkezdődött az új nap.) semmisült meg.

De aztán később akadt még egy bizonyíték!