Nemere István

Gyémántkommandó

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-662-8

MOBI ISBN: 978-963-453-663-5

2.

A titok nyomában

Egy hét múlva Omar gokkal jobban érezte magát.

Tisztában volt vele, hogy ezt kizárólag a társainak köszönheti. Amikor büntetésből ide irányították, nem is sejtette volna, hogy ilyen érdekes emberekre akad. Hogy nem unalmas aktatologatás lesz a munkája, hanem… beszélgetés.

Mert lényégében egész nap ezt csinálták. Hátuk közül ketten a kaszárnya területén, a tiszti szálláson laktak, négyen pedig a közeli kisvárosban. Minden reggel az Archívumban találkoztak és egyetlen óra alatt elintézték a hivatali munkát. Az előző napon érkezett iratokat és aktákat „lőtték be” a rendszerbe. Briggs számítógépen iktatta őket, Dino és Omar feldolgozták tematikusán. Vagyis különféle listákra kiírták, melyik ügy mire vonatkozott, a hadsereg melyik fegyvernemé, azon belül melyik támaszpontot vagy alakulatot érinti. Ezután Martin és Gary kiszedték belőlük a neveket és a szintén számítógépes név-regiszterbe vitték be őket, gondosan feljegyezve melléjük az ügyiratszámokat. Így bármikor tematikusán vagy nevek szerint is vissza lehetett keresni bármelyik ügyet.

Néha fegyelmi akták is kerültek be, de persze nem a sajátjaik. Távoli hajókon, laktanyákban, városokban történt verekedések, nemegyszer emberölések és más „rendkívüli események” már majdnem elavult leírásai is odajutottak. Mindig csak ítélet vagy végzés után. Akikről ezekben az iratokban olvashattak, azok már vagy meghaltak, vagy katonai börtönben ültek.

A délelőtt közepére véget ért a munka. Bekapcsolták a zenét, körbeültek és anekdotáztak. Mindegyikük tele volt jobbnál jobb sztorikkal. Legalább három, de inkább hat-hét évet szolgáltak már. A legidősebb Martin majdnem nyolc éve hordta az egyenruhát Hínár amikor hordta. Mert most éppenséggel nem ez volt rá jellemző. Hanyag eleganciája főként abban nyilvánult meg, hogy az Archívumba lépve azonnal a sarokba vágta zubbonyát és csak kimenetelkor vette fel ismét. Civil ruhadarabokat hordott feltűnően. Még szerencse, hogy ebédelni nem kellett a kantinba menni. A vezetőség alighanem értesült róla, miféle alakok dolgoznak az Archívumban és sejtette, erősen demoralizálnák a laktanya legénységét, ha közéjük engednék őket. így hát inkább egy mikrobusz és szolgálatkész vezetője hozta nekik a hat bőséges adagot – nap mint nap.

Mielőtt az idő összefolyott volna Omar tudatában, a következő hét elején történt valami.

Éppen befejezték a munkát – tizenegy óra felé járt az idő, aznap sok aktát kellett iktatniok – amikor odafönt váratlanul kicsapódott az ajtó. A zajra felnéztek. Kivéve Omart és Dinót, ők ketten hátul, a galéria alatt álltak és az utolsó aktákat rakták be a szekrényekbe. Ők ketten nem látták, ki érkezett.

Egy női hang kiáltotta a szavakat a galériáról:

– Hé, bűnözők! Csempészek, gyilkosok, cserbenhagyok és egyéb gazfickók!

– Ezek mi vagyunk – Martin felpattant és komikusán vigyázzba merevedett, majd rászólt a többiekre: – Vigyázz…! Elöljáró!

Omar látta, hogy a „fiúk” mind kifutnak Martin mellé és odaállnak. Volt, aki az ingét húzogatta, egy másik az övét igazgatta. Mivel Dino is odasietett, hát Omar sem maradt egyedül a rejtekében.

Amikor a férfi a sor végére állt, sarkonfordult – a mozdulat még nagyon is katonás volt – és kihúzta magát, majd tekintetét a magasba emelte, meglepődött.

Egy fiatal egyenruhás nő állt odafönt, egyedül. Nem volt több harmincnál, Omar ebben biztos volt. És már őrnagy…? Nofene! – futott át az agyán. Szép nő volt. Feketehajú, karcsú, érdekes arcú. Az arca persze most egy csöppet sem volt vidám. Elképzelni sem tudták, hogy ezen valaha mosoly is megjelenhet:

– Már megint lazsál az egész banda! – harsogta amaz, meglepően jó hangerővel. – De már nem tart sokáig ez az édes élet! Hamarosan megszületnek az ítéletek és a helyükbe más szerencsétlenek lépnek!

Hallgatott egy pillanatig. Odalent hat férfi állt, szemüket felfelé vetve mindnyájan őt nézték. A nő zubbonya alatt domborodott szép keble. Omar a szemében látott valamilyen csillogást. Most az őrnagynő rá nézett. Biztosan tudta, ki ő és miért került ide. De még hallgatott.

És akkor történt.

Úgy nézték egymást, de úgy… A férfi nem tudhatta, gyakorolt-e valamilyen hatást az őrnagyra. De az Omarra – biztosan. A férfit elöntötte a forróság, kétszer mélyeket volt kénytelen lélegezni. Valami kifeszült közöttük, úgy sejtette. Először talán pókháló-vékonyságú szál volt, magányos, gyenge. Remegett az indulatok szelében. De a férfi máris újabbakat dobott képzeletében, a nő tetszett neki. Ez talán látszott az arcán is. Vagy az őrnagy mást látott rajta? Vagy a zavarát leplezte, amikor így kiáltott:

– No lám, itt van a következő jómadár is! Derbent hadnagy, a dzsungelszakértő! Vagy mondjuk úgy, az őserdei gyilkos…?

A gúny metsző volt. Martin és a fiúk hallgattak. Omar azonban nem:

– Őrnagy, amíg a hadbíróság nem talált engem bűnösnek, senkinek sincs joga gyilkosnak nevezni. Ha ilyen gyanú merült volna fel, most egy cellában ülnék, és nem lennék szabadlábon.

A nőt meglepte, hogy Omar egyáltalán merészkedett közbeszólni. De arcáról nem múlott el a megvető kifejezés:

– Lám csak, milyen bátor a hadnagy úr! Pár hét múlva már halkabban fog bészéliii, ebben biztos vagyok!

Erre Omar nem tudott mit felelni. Nem is volt kérdés, és a nő most már másról beszélt. Már nem Omarhoz szólt, vagy inkább harsogott:

– Nehogy azt higgyék, hogy tovább lazsálhatnak, világ lustái! Gondoskodom róla, hogy hamarosan még több munkát kapjanak! És ha délutánra nem maradt archiválási feladat, a gazdasági osztályon van éppen elég munka! Hamarosan atvitetem önöket oda is… gazemberek!

Sarkon fordult és elment. Omar még mindig azt a helyet nézte, ahol eltűnt. Csapódott a vasajtó és a férfiak magukra maradtak.

– Ki… ki volt ez? – kérdezte a hadnagy kíváncsian.

Martin és a többiek azonban előbb nevettek egy sort. Gary úgy vihogott, mint egy tinédzser:

– He-he… persze, ti még nem találkoztatok.

– Nem kellett volna ellentmondanod neki – javasolta Dino, kicsit későn.

Fox a fali tükörhöz ment, megnézte magát:

– Hogy nem tudott előre szólni az a némber! Ha tudom, hogy jön, megfésülködöm és tán még valami nyakkendőhöz hasonló szörnyűséget is felveszek…

– Tetszik a nő, mi? – nevetett Briggs is. Omar azt hitte, neki szólt, és a váratlanul beálló kis csöndben megjegyezte:

– Persze, hogy tetszik. Méghozzá nagyon.

Martin hátba vágta:

– Vigyázz, öreg! Akik eddig kikezdték vele, mind rosszul jártak.

– Egyszer állítólag volt egy férje is – Dino leült és a többiek is azt tették. Mielőtt észrevették volna, máris benne voltak a szokásos anekdotázásban. Csak most végre olyan emberről volt szó, akit Omar is ismert. Feszülten várta hát a híreket.

– Yuma Imrali a neve. Két hónapja őrnagy, azóta vezeti a támaszpont gazdasági hivatalát. Képzeld, mi is oda tartozunk, Ez megint egy ilyen katonai baromság csóválta fejét. Martin vette át a szót.

– Imrali őrnagy állítólag valamelyik indián törzsből származik. Legalábbis ezt mesélték róla, amikor idekerültem. De persze nem ez a lényeges, hanem az, hogy a férje is katonatiszt volt. Egy napon a pasas megütötté Yumát, így beszélték. No, úgy szedték ki a keze közül, mert lecsapta, mint… mint… – míg a hasonlatot kereste, Gary vette át a szót:

– Nekünk is feltűnt ám, hogy milyen csinos a kicsike. Hát érdeklődtünk utána… Ami ugyebár érthető, hiszen mi is férfiak vagyunk valahol. És nem lenne rossz összejönni vele.

Omar pontosan ezt érezte, ugyanakkor nem örült volna, ha rajta kívül ez másnak is sikerül,

– Yuma őrnagy férjét a katonai mentők vitték el. Ez egy ideig hátráltatta az előhaladását, a férje leszerelt, el is váltak… Aztán a gazdasági hivatalba került és egyre jobb ötletekkel rukkolt elő. Jó szervező, azt mondják. Már az első fél évben nagy összegeket takarított meg, pedig nem a fejadagokat csökkentette, hanem inkább a konyhai meg raktári lopásokat fogta vissza. Valóságos rezsimet vezetett be, most már úgy fél tőle a legvadabb hivatásos őrmester is, mint a tűztől. Amikor a főnöke nyugdíjba ment, kinevezték a helyébe.

– Azóta igyekszik megkeseríteni a mi életünket is – mosolygott Martin De szerencsére ritkán jut ránk ideje. Meg nem is ért az archiváláshoz. Csak azért köt belénk minden második héten, mert ilyenek vagyunk, amilyenek. Az őrnagy asszony igazi katona, mi meg… – legyintett. Nem volt szükség arra, hogy folytassa ezt a mondatot. Elég volt rájuk nézni. „Mi bizony igencsak távol vagyunk a hadsereg szellemétől”, jutott Omar észébe. Még arra is gondolt – vajon nem ezért kerültek-e mindnyájan ilyen helyzetbe? A „szigetre” csak azok jutnak, akik nem veszik komolyan a szabályokat, a törvényeket – és ez hozza rájuk a bajokat?

– Szóval Yumának hívják – mormolta félhangon. Nem vette észre, hogy a többiek a háta mögött egyetértő pillantásokat váltanak. Aztán ki is mondták:

– Derbent hadnagy úr a sarkára állt!

– És azt hiszi, ezzel belopta magát az őrnagy asz- szony szívébe…

– Hamarosan megtudja, mekkorát tévedett!

– Az ilyen tévedés nemegyszer roppant veszélyes lehet.

– Különösen egyenruhás férfiemberek számára, akiknek amúgy is van elég vaj a fejükön…

Omar csak mosolygott. Kellemes volt visszagondolnia Yuma Imrali őrnagyra és nem hagyta, hogy ezt az érzést a többiek most elvegyék tőle.

Csütörtökön délután Omar véletlenül összefutott az őrnaggyal.

Yuma egy dzsipen robogott az épületek közötti úton. Maga vezette a kocsit. Mellette az első ülésen néhány lefűzött irat vagy lista. A nő kénytelen volt fékezni, mert a kaputól a gyakorlótérre vezető főúton éppen négy AMR-216-os rakétát vontattak. A nagy kerekeken méltóságteljesen gördültek a feketére festett hatalmas testek, a vontatók motorja fülsiketítőén dübörgött. Néhány ideges altiszt szaladt a szállítmány mellett, egyikük egy rádiótelefonba beszélt. Valaki hangosan jegyezte meg, hogy az idegen kémműholdak most nagyon szépen láthatják a rakétákat a silókon kívüli mozgatás alkalmával.

Yuma őrnagy és Omar hadnagy egymással szemben bukkantak fel. Mindegyik arra várt, hogy a rakéták elmenjenek végre. A szerelvények olyan magasak voltak, hogy alattuk éppen látták egymás arcát. Yuma a dzsip szélvédő üvegén keresztül láthatta a férfit. Omar most szépen megnézhette az asszonyt, bár folyton zavarták az el-elhaladó nagy kerekek. Egyikük sem vette le a szemét

a másikról. Amikor elhaladt előttük egy-egy akadály, utána látták: a másik most is néz. Mintha semmi sem történt volna.

A négy hatalmas vontatmány végre elhaladt. Mögöttük még néhány tiszt idétlenkedett egy dzsipen. Yuma végre gázt adott. Omar még nem mozdult, egy Virágágyás mellett állt. Háta mögött árbocon a zászló, hallotta a lobogó csattogását a szélben. A távoli gyakorlótéren katonák énekeltek.

Omar szerette volna, ha a szeme mindent elmond. Nagyon tetszett neki Yuma. Még soha nem érezte ezt ennyire egyértelműen és szépen. Mert szép volt, kellemes és jó érzés terjedt szét a lelkében. Örült, hogy ezt érezheti, és hogy láthatja az asszonyt.

Yuma arca mozdulatlan maradt akkor is, amikor végre szabaddá vált az út. Egy rövid pillantást vetett balra, és kikanyarodott az útra. Nem intett Omar felé, még az arcán sem jelent meg olyan vonás, amely azt jelezte volna, hogy felismerte a férfit. Pedig biztosan tudta, ki ő. Hiszen azért néztek farkasszemet hosszú perceken át…! – remélte Omar.

Csak állt, nézett az elrobogó kocsi után, aztán sóhajtott és átment az úton.

A következő hétfőn délután sokkal fontosabb dolog történt.

Persze akkor hirtelen egyikük sem sejtette még, hogy ez ilyen fontos lehet majd. Éppen megebédeltek és azon filozofálták, hogyan lehetne munkaidőben kilógni a tiszti kaszinó uszodájába – amikor Dino, aki jó ideje piszmogott az akták között, végre előjött a hátsó irattár félhomályából.

– Gyerekek, találtam valamit.

– Egy, jó sztorit, amit elmesélhetsz nekünk?

– Mert ha nem jó, felejtsd el.

– Akkor inkább úszni mennénk.

Omar hallgatott. Dino körbenézett és éppen tájta akadt meg a tekinteté. Felmutatta az aktát. Elég vastag volt, és Omar látta az elejéén a számot is: 3487. A hadnagy megengedően bólintott bajtársa felé:

– Oké, Dino, mond el röviden, miről van szó. Mert ha unalmas, ne is merüljünk bele.

Dino leült egy székre, szemben velük:

– Hát ez minden, csak nem unalmas. Egy kincsről szól.

– Tessék? Kincsről? – élénkültek fel a többiek is.

Dino élvezte, hogy ennyire érdeklődnek. Hát egy kicsit húzta az időt:

– Nem mesebeli kincsről, és nem is kalózok kincséről. Nem középkori legendát mesélek majd…

– Sok a szöveg.

– Az előjátékot hagyd máskorra – vigyorgott Martin. Vele nevettek a többiek is. Omar jól érezte magát közöttük. Még soha nem sikerült sehol ilyen könnyen beilleszkednie. „Ez azt jelenti, magam is deviáns vagyok, mint ezek itt mindnyájan” – gondolta olykor, kissé nyugtalanul. De nyugtalansága úgy igazából már elmúlófélben volt. Még átfutott a fejen, hogy a fiúk mind nőtlenek vagy elváltak. Egyikük sem olyan, akivel bármilyen nő is sokáig kibírná. Ékkor még Yuma is eszébe jutott, de Dino szétkergette á gondolatait:

– Ez komoly, fiúk. Egy tavalyi fegyelmi ügy tárgyalásáról meg az előzményeiről szól. Emlékeztek a kis quadarai hadműveletre?

– Persze – Martin volt leginkább a képben, szokás szerint. – Egy éve történt, ősszel. Quadara kis közép- amerikai ország, szegény lakosság, sok analfabéta, banánültetvények, kávé, kokaincsempészet… Szóval olyan tipikus kis ország arrafelé, legfeljebb a többinél is kisebb…

– Én majdnem ott voltam – jegyezte meg Fox. Sötét tekintetével körberepkedett az arcokon, mintha egyszerre akarna mindnyájuk szemébe nézni. – A mi alakulatunkat is kivezényelték. Már egy hajón voltunk az óceánon, amikor lefújták. Már úgy értem, a mi részvételünket. A második hullámban lettünk volna, ha az elsőnek nem sikerül partra szállnia… de sikerült és mi visszafordultunk.

– Ez nem sok adalék volt sztorihoz – vigyorgott Briggs. Fox vállat vont – most csak ennyi jutott eszébe Quadarra nevét hallva.

Dino folytatta:

– Tudjátok, mi van a kezemben? Egy titkosszolgálati jelentés. Valamelyik marha benne felejtette a dossziéban, pedig ilyeneket nem szoktak elküldeni az archívumba… Erre van ott náluk egy titkos irattár, ha jól tudom.

– Jól tudod – bólogatott Omar.

– Nos, ez egy vallomásról felvett jegyzőkönyv. Egy Sebesült katona mondta tollba, illetve magnószalagra egy kórházhajón. Ahová a sebesültet helikopter hozta ki Quadarából… október 4-én!

Az nem lehet – Martin és Omar egyszerre mozdultak rá. Martin a fogát szívta: – A hadművelet szeptember 12-én indult és szeptember 28-án ért véget. Huszonkilencedikén tőlünk már egyetlen katona sem volt Quadara területén!

– Ez a hivatalos verzió – mondta Gary olyan flegmán, ahogyan csak tőle tellett. És hogy igaza van, azt a többiek is belátták. Nem tegnap óta szolgáltak ebben a nagy seregben. Mennyi hazugságot láttak ott, ahol eleve minden hazugságokra épül!

– Talán ha hagynátok szóhoz jutni, felvilágosítanálak benneteket – mondta Dino keményen. – A fenébe is, figyeljetek! Ez a jegyzőkönyv éppen azért titkos, mert valami sötét ügyet takargatnak az illetékesek. Ezek szerint a mi csapatainkat azért hívták be, mert a quadarai kormánynak nehézségei támadtak holmi baloldali partizánokkal. A mieink két hét alatt odavágtak nekik és azóta is csönd van ott.

– Olvastuk a vezércikkeket meg a napiparancsokat, Dino – Briggs unatkozást mímelve látványosan ásított. Dino elfojtott egy káromkodást és tovább beszélt, bele- belepillantgatva az aktába:

– A titkosszolgálat szeptember 15-én határozta el az akciót, de időjárási nehézségek miatt csak 20-a után tudták megvalósítani. Addig egy trópusi vihar dühöngött a körzetben, amiatt csúsztak. Kaptak egy helikoptert és két ügynök, valamint négy kommandós katona kísérte őket. Az akcióról nem tudott a hadvezetés sem, legalábbis középszinten vagy attól lejjebb.

– Naná, majd az orrukra kötik, mit terveznek… – morogta Martin. Fox úgy somolygott, mint aki maga is reszt vett ilyen akciókban, csak a diszkréciója miatt nem mesél részleteket. Dino lapozott, egyszerre két oldalt is nézett, mintegy mérlegelve, honnan folytassa tovább a történetet:

– Szeptember 23-a volt. Hajnalban indultak el ők hatan. A titkos bevetés az iratok szerint a „Zeta” fedőnevet viselte. Műholdas irányítást is kaptak, de csak korlátozott mértékben, és nem is mindig látták őket onnan fentről, mert Quadara keleti részét akkor még nagyobbrészt felhőtakaró borította. Ezért nincsenek mellékelve műholdas felvételek. A „Zeta” hat embere marconán repült a cél felé – ami nem volt más, mint egy… gyémántbánya. Egy bányavállalat székháza a dzsungelben, a hegyekben. A kis település neve Avanos.

– Majd megnézzük a térképen – mondta Briggs. Csak úgy, mintegy mellékesen. Gary lassan felnézett, a tekintete most Martinéval találkozott. Rövid volt a pillantás, még gondolattalan. Vagy nem…?

– Avanost előzőleg elfoglalták a partizánok. De nem ez a baj, hanem rátették a kezüket az éppen elszállítani készült gyémántokra is. Az egész nyersgyémántokból állt volna, összesen volt vagy egy kiló. Akadtak ott más drágakövek, sőt kis táblákba olvasztott arany is. Az egésznek az értéke együtt akkori áron mintegy öt, öt és fél millió dollárt tett ki.

– Ma már legalább hatot ér – jegyezte meg gyorsan Martin. – Fél éve egyre emelkedik a gyémánt ára a világpiacon. Az arany is szépen kúszik fel, tegnap olvastam a tőzsdei híreket.

– Hogy te miket olvasol! – Gary csodálkozva végigmérte Martint, de egyetértőén hozzátette: – Mellesleg ez igaz. Nagyon jó ára van mostanában mindkét cikknek.

Omar hallgatott. Valami megmozdult benne, de még nem szólt. Annyit érzett, hogy a többiek is hallgatnak, nem ok nélkül. Dino nem vette le szemét a papírokról:

– A szállítmánynak stratégiai jelentősége volt, ezért küldték oda az ügynököket meg a kommandósokat. Ha a partizánok elviszik a gyémántokat, még évekig folytathatják a harcot, rengeteg fegyvert vásárolhatnak valahol a környéken. Mondjuk, Nicaraguában vagy Hondurasban, ahol éppen a hozzájuk hasonló gerillák is ügyködnek.

– Tiszta sor – bólintott Fox. Olyan arccal, mint akinek az efféle stratégiai kérdések a kisujjában vannak.

– A titkosszolgálatnak volt néhány beépített embere a gerillák között. Tudták folyton, hol van a vezérük, és műholdról figyelték a partizán vezérkar mozgását isi Nem volt kétséges, hogy meg kell szerezni a szállítmányt, de egy nagyobb erő bevetése kockázatos és lassú, ráadásul felesleges lett volna. Kevés embert gyorsabban mozgathatnak, ha meglepetésszerűen támadnak, még a tűzerő is nagyobb lehet. Ezt írta itt egy stratégiai szervező még egy héttel az akció előtt.

– A lényeget mondd – morogta Briggs. Fekete arcán verejtékcseppek gyöngyöztek, pedig nem is volt meleg. Omar ezt látva érezte, hogy neki is elege lett egy kicsit. Csak nem.,.?

– Az akció sikerült is, meg nem is – Dino az ajkát nyalogatta és fordított az akta lapjain. – A kommandósok váratlanul csaptak le Avanosra. Alig tizenöt perces tűzharc után leterítették a legtöbb partizánt és övék lett a kincseket tartalmazó páncélkazetta. A helikopter ugyan kissé sérült a harc alatt, de úgy tűnt, visszajöhetnek. Egy embert vesztettek – akkor. Az egyik ügynök maradt holtan a helyszínen, de nem hagyták ott. Berakták a gépbe a holttestet, hogy .ne maradjanak nyomok, és. felszálltak. Visszafelé már rövidebb úton jöttek.

– De ha mindez szeptember 23-án történt? – Martin csak hangosan gondolkodott; Omar is ezt kérdezte volna. De Dino még nem tudta a választ, hát tovább beszélt arról, amit az aktában lelt:

– A helikopterről tíz perces repülés után kiderült, hogy nem tud a levegőben maradni. Sérült a hidraulika és az üzemanyag is szivárgott. Bármelyik pillanatban lángra lobbanhatott, hát kényszerleszálltak a fiúk. Még félúton sem voltak Avanos és a bázis között. A hegyekben, száznyolcvan kilométerre a tengerparttól. Nem volt mese, rövid tanácskozás után fogták a fegyvereket és a kazettát, amit egy hátizsákba tettek és felváltva vittek. Egy ügynök és négy kommandós. A halottat a gépen hagyták, robbanótöltetet tettek a gépbe és amikor már eléggé messze voltak, felrobbantották, ne kerüljön az ellenség kezébe. Minderről rádión beszámoltak a bázisnak, ahonnan kénytelenek voltak jóváhagyni a tervet. De nem tudtak értük gépet küldeni, a környéken nagy harcok folytak. Egészen huszonnyolcadikáig, mint tudjátok.

– Azon a napon a mieink ünnepélyesen befejezettnek nyilvánították a hadműveleteket, hajóra szálltak és elhagyták Quadarát.

– Azok öten meg még ott voltak a dzsungelben? – Gary nyelt egyet.

– Persze. Néhányszor küldtek értük helikoptert, de a műholdas helyzetjelzőjük elromlott. Később a rádiójuk is, így lehetetlen volt megtalálni őket. De persze a mieink nem adták fel. Civilruhás ügynökök erdőmérnöknek meg geológusnak kiadva magukat helybeli kis sportgépeket béreltek és azzal repkedtek az Ayanos és a tenger közötti őserdők fölött. Tudták, erre kell lenniök. Végre, október elején megpillantották őket. De már csak hárman voltak – három kommandós. Az ügynököt minden valószínűség szerint elfogták a gerillák. Mint a többiek mesélték, egyszer eltávolodott a táborhelytől a dolgát végezni, az egyik kommandós elkísérte. Később valahonnan tüzet nyitottak rájuk. Azokra is, akik ott maradtak a kis táborban. A kommandósok kiáltást, lövöldözést hallottak. Aztán csönd lett. Mire ezek a tábortűz mellől a társaikhoz rohantak, a kommandós halott volt, két fegyver hevert a földön és az ügynöknek nyoma veszett. Dulakodás nyomait is látták. Alighanem lecsaptak rájuk és a fickót magukkal hurcolták.

– Jelezték később a partizánok, hogy van egy foglyuk, kicserélésre? csapott le Omar, Martin elismerő pillantásától kísérve. A szőke férfi a jelek szerint ugyanezt kérdezte volna, ha nem előzi meg Omar.

– Nem, semmi ilyesmi – Dino megint lapozott. – Tehát a „Zeta” hadművelet október elején lezárult. Igaz, nem volt teljes a siker. A hatból három odaveszett, a három visszatérő közül az egyiknek olyan súlyos volt a lábsebe, hogy térdből amputálni kellett. Most is kórházban van. De a java még hátravan – Dino hamiskásan vigyorgott, ami nem illett a tragikus témához. – Amikor a kommandósok átadták a lezárt kazettát és azt a titkosszolgálat központjában felnyitották, csak köveket találtak benne.

– Úgy értsük, az arany eltűnt? – kérdezte Fox bambán.

– Nem, te hülye! Kövek voltak benne, kavicsok, amik az út mellett teremnek! – dühöngött Dino, hogy még ezt sem fogták fel olyan gyorsan, mint ő. – Valaki kicserélte a kazetta tartalmát, ki tudja, mikor? Lehet, hogy már az avanosi támadás alatt!

Martin meglepetten pislogott. Omar lélegzete is elállt. Gary rögtön kombinálni kezdett, mintha ő lett volna amazok helyében:

– Én úgy csináltam volna, hogy még a helikopteren kinyitom a kazettát.

– Hogyan, a többiek szeme láttára? – Briggs megvetően nézet rá. – Ekkora marhaságot!

Dino, a csempész esze más irányba ment:

– Talán a három katona egyike… az őserdei menekülés közben. Bár azt írja a jelentés, hogy a dobozhoz nem volt kulcs, lezárva vették át.

– És te hiszel a jelentéseknek? A vallomásoknak? Martin vállat vont, és töprengett.

– És ha a három kommandós összebeszélt? Elrejtették a gyémántokat, köveket tettek a helyükre. Amikor kimentették őket, azt mesélték az őket kivallató ügynököknek, hogy kezdettől nem is volt kulcs a kazettához, és ők csak azt hozták meg, amit kaptak. így felmerülhetett, hogy valaki már előre befújta az akciót a gerilláknak, akik egy kövekkel töltött értéktelen kazettára hagyták rábukni a mieinket és amikor azok elrepültek a helikopterrel, a markukba röhögtek…

– Ennek ellentmond ez a jelentés – Dino kiemelt egy rövid papírlapot. – A gerillákhoz beépített ember rejtjeles rádióadásban jelentette a központnak, hogy az összecsapás során a gerillákat teljesen meglepték és ezért tizenhat halottat és majdnem ugyanannyi sebesültet veszítettek… Ilyen nagy árat nem adtak volna csak azért, hogy egy kicsit átverjék a mieinket. Ők tényleg nem tudhattak erről az akcióról, nem készültek rá.

– Ezért a kazetta is igazi volt – Omar a homlokát ráncolta. – Mi van azzal a három megmenekült kommandóssal?

– Akit amputáltak, egy kórházban van. Nem is messze innen – Dino szemrehányóan nézett Omarra. – Hiszen ezt mondtam az előbb. A másik kettőt a titkosszol- gálát is gyanúsnak találta, A féllábútól nem tartanak, az nem utazhat el észrevétlenül, tehát őt nem figyelik. De a másik kettőt két különböző szolgálati helyre osztották be… Az egyiket Okinawárá, vagyis Japánba rendelték egy haditengerészeti bázisra, a másik Boszniába ment béke fenntartó alakulathoz. Itt vannak a jelentések arról, hogy mindkettőt figyelik és csak rövid eltávozást kaphatnak, de akkor is velük megy egy „megbízott”, aki figyeli, mit csinálnak.

– Tehát gyanúsítják őket. És mi van az eltűnt ügynökkel?

– Még nem adták fel, högy megtalálják. A titkosszolgálat mozgósította a quadarai besúgóit és ügynökeit, mindenkit. Mivel ott most elvileg béke van, a tönkrevert gerillák se nagyon mozgolódnak, hát ebből is tudhatják: az öt-hat milliót érő szállítmány nem maradt a gerilláknál. Akkor azok most már szereztek volna fegyvert és sokkal erőteljesebb harcok folynának a kormánycsapatok ellen.

– Tehát valaki megszerezte és elrejtette a kincset. Nem bukkantak fel nyersgyémántok ilyen mennyiségben? – ezt Fox kérdezte komolyait. Mindnyájan érezték, a hangulat megváltozott. Senki sem tudta, melyik volt az a pillanat ezekben a percekben, amikor már úgy érezték, maguk is benne vannak az ügyben,

– Erre is figyelték, de a gyémántok nem jelentek meg a piacon. Sehol a világban nem kínáltak fel ilyen mennyiséget egyszerre, de még részletekben semi A quadarai gyémántok eléggé különlegesek, még nyers állapotban is megállapítható róluk, hogy onnan származnak és nem máshonnan. Egy szakértőnek ez semmiség – Dino megint jelentéseket nézegetett, azokból volt ilyen jólinformált. Majdhogynem okos.

– Az egyik ügynök – jegyezte meg Briggs. Martin azonnal egyetértett vele – látszott az arcán, neki is ezen járhatott az esze:

– Hát persze! Igaz, az egyiket lelőtték még Avanosban a támadás során, és az illető holtteste bennégett a helikopterben, de a másik pasas vitte tovább a kazettát. Időnként odaadta valamelyik kommandósnak. Mi van, ha mégis volt hozzá kulcs, kezdettől? Ha a kulccsal együtt zsákmányolták a partizánoktól, de az az ügynök eltette a kulcsot és nem szólt róla senkinek?

– És mi lett vele? Tényleg elkapták a gerillák?

Kétlem – Martin a fejét rázta. – Az egész lehet egy ügyes trükk is. A pasas lelőtte a kommandóst, akivel elment a bokrok közé a dolgát végezni.

De más irányból mások nyitottak rájuk tüzet, ezt vallották a megmenekültek, mind a hárman, egyezően! És nekik aligha volt érdekük hazudni, hiszen visszajöttek. Ha ők is benne vannak a buliban, az egész csapatot együtt nyeli el a föld és sohasem kerülnek elő.

Hallgattak. Gary a homlokát dörzsölte. Dino megint fordított egy lapot:

– Itt van a következő jelentés. A titkosszolgálat az eset óta valóságos láthatatlan hálót font Quadara köré. Mert már nem csak arról van szó, hogy odaveszett néhány katona és ügynök, bár ez utóbbiak is nagyon fontosak. Hanem két másik tétje van az ügynek. Az egyik: bárki is lopta el a gyémántokat, az a hadsereget, a mi államunkat lopta meg. Vagyis a sereg, a titkosszolgálat, az állami szervek egyik embere lehetett a tettes, és ezt nem hagyhatják válasz nélkül. A másik ok – és ezt is írják itt elég világosan, hogy amíg a gyémántok Quadarában vannak, addig bármikor visszaszerezhetik őket a gerillák és akkor a háború folytatódik. Bizony, fiúk, bármilyen különösnek is tűnik… ezeken a gyémántokon múlik, hogy folytatódik-e a háború abban az országban és a következő években megölnek még pár ezer embert, vagy sem?

– Miféle hálóról beszéltél az előbb? – Omar a homlokát ráncolta.

– Csak annyit, hogy műholdakkal figyelik az összes quadaraui határállomást, de a zöldhatárokat, utakat és ösvényeket is. A dolog A/1-es fontossági sorrendet kapott a titkosszolgálatnál, ezért ráállítottak egy csomó ügynököt. Quadarában számos besúgó fülel, leskelődik, lehallgat és szimatol. Eddig még nem jutották a gyémántok nyomára, de abban biztosak, hogy azokat nem csempészték ki onnan. Mint mondtam, figyelik a két megmenekült kommandóst, és keresik az eltűnt ügynököt. Még attól sem riadtak vissza – pedig költséges eljárás ám! – hogy időnként, rendszertelen időközökben lefotózzák a quadarai városok utcáit, piactereit, az ültetvényeket, vidéki birtokokat és felnagyítják az ott mozgó emberek arqát. Keresik az eltűnt ügynököt. De eddig semmi.

– Akkor hogyan lehetne megtalálni a gyémántokat? – kérdezte Fox, kicsit reménytelenül. Briggs, a fekete élénkült fel. Úgy szolalt meg, mint akinek kész terve van:

– Arról a pontról kéne kiindulni, ahol a végén az a gyanús lövöldözés történt. Ahol eltűnt az ügynök.

– De azóta már fél év telt el, vagy mennyi is…

– Nyolc hónap. Kizárt dolog, hogy a dzsungelben nyomokra leljünk – Omar ebben biztos volt.

Nem vették észre, mikor billent át a dolog. De most már úgy beszéltek az ügyről, mintha részesei lennének. Mintha rájuk várna a megoldás. Lehet, Dino még csak elmetornának tekintette az egészet, de ezzel akkor már egyedül maradt. A férfiak töprengve ültek. Omar agyában született a megoldás:

– Azt mondtad, valahol itt a közelben van az a nyomorék… bocs, manapság inkább úgy illik mondani, hogy mozgássérült katona.

– Igen, a wallai katonai kórházban, ahol művégtagot kapott és most lábadozik, szokja a műlábat – ez is ott volt az adatokban. Dino meglobogtatta a papírt, letette és felnézett. – Ennyi van ebben a dossziéban.

– Hát nem csoda, ha nyolc hónapja nem jutottak előre – Martin hátradőlt a székén. – Ez túl kevés adat ahhoz, hogy elinduljanak. Nincs semmi nyom.

Talán-mégis lehetne valamit tenni – kezdte Gary, de Fox félbeszakította:

– Ne hülyéskedj! Pár ember nekivághat, azt hiszed? Hallottad, amazoknak ott van a hadsereg, a titkosszolgálat, a műholdak, a beépített ügynökök serege… És semmire sem jutottak ennyi idő alatt!

– Lehet azt okosabban is Csinálni – jegyezte meg Omar. Csak úgy, cél nélkül. De belül már érezte azt a kellemes feszültséget, amit ilyenkor szokott érezni. Legutoljára éppen azon az éjszakai őserdei gyakorlaton. Pedig előtte még nem tudhatta, mennyire kalandos lesz, és mennyire megváltoztatja az, életét.

Akkor vette észre, hogy a férfiak őt nézik. Kivétel nélkül. Mint akik várnak tőle valamit. Még Martin is, aki pedig kétségtelenül a legokosabb volt közöttük. Mély lélegzetet vett hát:

– Ha egyetértetek vele, elmegyek és beszélek azzal a katonával. Hátha tud valamit?

Úgy bólintottak, mint az összeesküvők. És tulajdonképpen azok is voltak már.

– Őrmester úr, hogy érzi magát?

Keith összerezzent. A fenébe is, ez a személyzet úgy tud osonni itt a fűben, hogy semmit sem hallani! Ez már csak azért is szégyen, mért hiszen kommandós volt, akinek éles füle kell legyen. De hát elég közel van az országút és sok kocsi robog el, szinte minden percben. De az sincs kizárva, hogy egy kicsit elszunyókált. Mostanában gyakrabban megesik vele, különösen ilyen álmosítóan meleg délutánokon. Tavasz van, de itt ez olyan, mintha folyton nyár lenne.

Az ápolónő rámosolygott. Valahonnan délről jöhetett, a bőre barna, a mosolya kedves. Tulajdonképpen még udvarolhatna is neki, jutott Keith eszébe. Annyi idős, mint ő. Talán huszonöt lehet, nem több. Csak hát… ezek a mai lányok diszkóba járnak szívesen, szórakozni, élvezik az életet. Egy műlábas katona, aki huszonöt évesen nyugdíjba kényszerült, nem lehet az ideáljuk. Nem ilyen lovagról álmodnak, az biztos. De legyűrte keserűségét:

– Köszönöm, nővér. Amennyire lehet.

A nagy zöld pázsit közepén ült egy hófehér karosszékben. Mellette odatámasztva a két mankó. Még kell, és még jó ideig szükség lesz rájuk. Bizonytalanul jár a művégtaggal, a mankókkal kitámaszthatja magát, ha eldőlne. A fenébe, soha nem hitte volna, hogy egyszer ilyen gyámoltalan lesz! Rosszabbul járok, mint a nagyapám, aki hetvenkettő – futott még át az agyán.

– A bátyja jött látogatóba – folytatta a nővér és a kellemes mosoly nem hagyta el az arcát. Ott áll, ni!

– De nekem nincs is… – mormolta Keith. Közben a jelzett irányba nézett. A fák alatt, távolabb, a kórház épülete előtt egy férfi állt és barátságosan intett, majd elindult feléje. Keith elharapta mondanivalóját. A nővér elment, az az idegen pedig jött feléje. Minden lépését alaposan szemügyre vette az őrmester. Szeme összeszűkült. A nővér visszajött és egy könnyű műanyag széket hozott. Az idegen rámosolygott a lányra:

– Köszönöm, nővér. Szia, öcskös, ne haragudj, hogy előbb nem tudtam jönni…

Keith nézte az idegent' Tudta, hogy játszik, és magában elismerte: ügyesen csinálja. Még kezet is fogtak, nagyon szívélyesen. A nővér honnan is tudhatta volna, hogy Keith ugyan belement a játékba, de nem szívesen. És az idegen mozgása mást is elárult neki:

– Ha azt hiszi, bedőlök maguknak, nagyon téved – figyelmeztette Omart. Mindketten a nővér után néztek, formás feneke, ringó járása volt, de már elég messzire ment ahhoz, hogy ne hallja beszélgetésüket. Omar ekkor fordult az őrmesterhez:

– Nem a titkosszolgálattól jöttem, Keith.

– Maga is katona – figyelmeztette az őrmester. Borostás volt az arca, fáradt a szeme. De amúgy jól tartotta magát. A fizikuma a régi, csak kár, hogy nem mozoghat eleget – becsülte fel a hadnagy.

– Így igaz. És nem titkolok mást sem – röviden beszámolt magáról és pár szóval jellemezte a társait is. Neveket nem mondott. De említette az archívumot. Hiszen igazolnia kellett, honnan tud az ügyről. Az aktáról is beszélt hát, bár csak röviden jelezte, miket olvasott benne.

Keith hallgatta. Érezte, hogy ez az ember igazat mond. Civilben volt Omar, de tudta már – Keith most olyan volt a számára, mint egy tükör – a mozgása elárulja. Katonatisztként mozog zakóban is, a fenébe! Ezt mondogatta Maud is, amíg szét nem váltak az útjaik. Maud majdnem két évig élt vele, de nem bírta elviselni Omar pontosságát, alaposságát. Az a típusú nő volt, aki ha keres valamit a retiküljében, egyszerűen kiszórja tartalmát az asztalra, a díványra vagy a kocsi ülésére és legalább száz tárgy hullik ki ilyenkor… Omar még a látványt sem tudta elviselni. Azt sem, hogy folyton ruhadarabokba botlott a lakás összes szegletében.

– …szóval ezek vagyunk mi, őrmester. Nem mozgat minket senki, és tulajdonképpen még nem is mondtuk ki, hogy megkeressük a gyémántokat, de valahogy… így alakult. Érzem, így lesz, közülünk néhányan nekivágnak, vagy talán mind benne lesz? Nem tudom.

– Mi a biztosítékom, hogy magát nem a titkosszolgálát küldte ide?

– Nincs biztosíték – mondta egyszerűen Omar. A férfi szemébe nézett. – Vagy elhiszi, vagy nem. Ha nemet mond, felállók és elmegyek, többé nem látjuk egymást. Majd keresünk valami más szálat, más nyomot, hogy elindulhassunk.

Keith feszülten gondolkodott. Kicsi áz esély, tudta, hogy a titkosszolgálat csak nyolc hónap után próbálkozott egy efféle trükkel. Ez sokkal korábban eszükbe juthatott volna.

A csönd hosszúra nyúlott. Omar már azt hitte, nem járt sikerrel. Hát felállt:

– Sajnálom, Keith őrmester. Pedig siker esetén részesedést kapott volna.

El akart menni. Lassan csinálta, de látványosan. Mint aki csakugyan elszántán távozik. Keith megvárta, míg eltávolodik pár méterre, akkor szólt utána:

– Jöjjön vissza, a fenébe is!

Omar visszajött, de nem volt vidám:

– Nem tudjuk, milyen információi vannak, amely támpontot adhat, Keith. Léhet, hogy kudarcot vallunk és nemhogy nem kapunk semmit, de szorulni fogunk a feletteseinktől az illegális akció miatt. Még az sincs kizárva, hogy katonaszökevénynek tekintenek bennünket, ha elhagyjuk az országot és külföldre megyünk, miközben itthon eljárás folyik ellenünk…

– Ne erről beszéljen – Keith egy pillanatra becsukta a szemét. – Azt mondta, részesedést kapnék? Ne értsen félre, nem csak a pénz miatt… de most nagyon rossz helyzetbe kerültem. Ha hazamegyek a szüléimhez, azok Ugyan eltartanának, de tudja, milyen érzés lenne az?

– Sejtem.

– Nem is sejti, de még én sem… Viszont megtudnám. De nem erre vágyom. Ha elköltözhetnék valahová délre… Egy kis szigetre, pálmafák alá… Ahol mindennap látnám a tengert. A seregtől kapott kártérítés és a kis nyugdíjam ott ugye, sokkal többet érne…

– Plusz ehhez egy jelentékeny bankszámla rögtön sínre tenné önt élete végéig – Omar úgy érezte, üzletet köthet a többiek nevében is. Bár erről nem beszéltek a fiúkkal, mielőtt idejött.

Mintha én is ott lennék magukkal – álmodozott Keith és megint becsukta a szemét. Omar nézte az arcát:

– Mintha ott lenne velünk. Akárhányan is leszünk, akárhány felé kell majd osztani a gyémántokat… maga lesz a „plusz egy fő”. Hetedrészt, hatodrészt, ötödrészt fog kapni, Keith. Ha ad egy használható információt.

Keith hátradőlt a székén és beszélni kezdett.