Nemere István

Koporsós kommandó

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-671-0

MOBI ISBN: 978-963-453-672-7

Tartalomjegyzék

1. 1. Gázlövés és halálsikoly

2. 2. Kilövés és beöntés

3. 3. Bordély és templom

4. 4. Sompolygás és díszlépés

5. 5. Bábuk és emberek

6. 6. Acél és szemfedél

7. 7. Ármány és fordulat

3. Bordély és templom

A vonat lassan döcögött, aztán végleg megtorpant.

Imre a postavagon ajtajához ment. Jóska a majdnem üres vagon egyik sarkában hevert, sapkáját a szemére húzta és természetesen aludt. A többiek is a padlón ültek. A tenger innen messze volt még, hát a nyitott ajtón át inkább az erdőket, falvakat nézték.

Imre kinézett előre. A mozdony körül némi csoportosulás támadt, több utas leugrott és a sínek mellett előrement. A tizedes azonban nem akart előremenni, hiszen a postavagon az utolsó volt a szerelvényen. Az egész vonat mellett végig kellett volna mennie. Ahhoz már most is túl meleg volt. A nap irgalmatlanul tűzött.

Az emberek hirtelen szétoszlottak, felugráltak a vagonokba, a vonat meglódult. Közeledtek ahhoz a helyhez, ahol az imént a mozdony megtorpant. A tizedes egy tehenet látott, két olasz kisfiú próbálta távolabb vinni a vonattól, de az állat megmakacsolta magát és amint a szerelvény elhaladt, visszatért a sínek közé. A talpfák mellett nőtt alacsony, de sűrű fűre fájt a foga. „Még az állat sem törődik a veszéllyel, ha jól akar lakni” - futott át a fiatalember fején. Akkor persze Árpád jutott eszébe, aki lám, még a fogdát is kockáztatta egy kis ennivalóért. Vagy nem csak azért...?

Visszaült a helyére. A többiek is ennivalóról meséltek. Árpád vitte a szót:

- Tudjátok, én szeretek enni. No, akkor képzeljétek el, hogyan érezheti magát az az ember, aki a fronton hónapokig nem kap rendesen enni?

- Könnyen el tudjuk képzelni - bólogatott Mihály. - Emlékeztek a tavalyi nagy éhínségre?

-  Az ugyan nemcsak tavaly, de az idén is tartott. - így Tamás és máris folytatta az emlékezést:

-  Emlékszem, februárban az első vonalban harcolók sem kaptak többet, mint harmincöt deka kenyeret! Tudod, milyen kevés az egy férfiembernek egy egész napra?

-  Huszonnégy órára - bólogatott gyászos képpel Árpád. - És a fejadag hivatalosan előbb tizenöt, aztán csak tíz deka hús lett. Egy katona tíz cigarettát kapott és pótkávét. Tudjátok, miből csinálták?

-  Cikóriából.

- Ha csak abból lett volna - jegyezte meg Árpád egy különleges beavatott arckifejezésével, majd végignézve a többieken így folytatta: - Jobb lesz nektek, ha meg sem mondom.

- Mielőtt raktáros lettem a második vonalban - mesélte Imre is, - az előrevontaknál voltam. Az előretolt tüzérállásokban öt naponta váltottak le bennünket. Vagyis öt napig voltunk ott, ahol bármikor egészen közelről ránk lőhettek, azalatt nem mosakodtunk, mert nem volt hol és nem volt miben. A fedezékeket, a lövészárkokat később már betonnal építették ki, de attól nem lettek lakályosabbak... És sokszor az öt nap alatt egyszer sem kaptunk ellátást! Ettük a szárított főzeléket meg ittuk a pótkávét. Ha volt hús, hát csak romlott...

-  Tudod, akkor még én is az első vonalban voltam - jegyezte meg Mihály, - és azt mondom neked, a harci beosztás, ha csönd volt a fronton, pihenőnek tűnhetett a hátravont kötelék életéhez képest.

-  Miért, ti mit csináltatok?

- Naponta órákon át kötelező gyakorlatok, legtöbbször persze fegyelmezők. Aztán éjszaka ahelyett, hogy alhattunk volna, az offenzívára szánt lőszert és más felszerelést kellett cipelnünk a hegyi depókba. Tudod, oda nem járt fel semmilyen vasút, nem is vezetett út, de már öszvérösvény sem... A katonának mégis fel kellett mennie!

-  Ez elől menekültünk mindnyájan a raktárakba - intett Imre.

-  Meg most, ide pjegyezte meg váratlanul „Csipkejózsika”. Akiről eddig azt hitték, húzza a lóbőrt. De nem aludt, hallgatózott. Most kitört:

-  Tudjátok, hogy az én századomban két hónappal ezelőtt minden katona ötven kilót nyomott, nem többet? Egyet sem találtunk, aki nehezebb lett volna, amikor egyszer egy raktári mérleghez jutottunk. Küldtek az ellátóba fagyasztott húst, melléje meg egy napiparancsot. Tudjátok, mi állt benne?

-  Tudjuk! - így a többiek kórusban. Most már, ennyi idő távlatából szinte vidáman idézték a fronton akkoriban sokat emlegetett mondatot:

-  „A húsban található kukacok...”

- „...gusztustalanok ugyan, de...”

- „...nem károsak az egészségre!”

Imre megrázta a fejét:

-  No, ezek után még csodálkoznának a vezérkari urak, hogy meglógtunk? Hiszen mi élni akarunk, nem romlott hústól és kimerültségtől felfordulni.

-  És főleg nem éhezni - jegyezte meg Árpád hangsúlyosan. Mindnyájan tudták már róla, hogy nagyon szereti a gyomrát. Mihály, a paraszt sem maradt le:

- Jó elemózsia, az az alapja mindennek. Ezt nem tudják a vezérkarban, hát el is veszti Bécs a háborút, meglátjátok!

Ebben maradtak.

Goriziában kellemetlen kalandjuk történt.

A vonat nem sok időre állt meg az állomáson. Sokan szálltak fel. Imre a vagon ajtajában állt, hogy messziről lássa, ha tiszt közeledne. A koporsó a postavagon padlóján hevert. Az olasz vasúti postás segített kollégáinak berakni a nagy szürke leveles zsákokat és néhány Triesztbe menő csomagot. Egyszercsak Imre riadtan elpattant a nyitott ajtóból és azzal fordult társaihoz:

-  Segítség!

-  Mi van?

-  Jön egy katona a századomból! Ismer engem!

Nem kellett tovább magyaráznia. Ha az felismeri, utána bárhol elmondhatja, hogy találkozott Bakos Imrével. Ki hiszi majd el akkor, hogy ott pusztult a vasútállomás romjai alatt? És ha az egyiküket kerestetni kezdik, mint szökevényt, felmerülhet a gyanú, hogy a többi ellátóraktáros sem lelte halálát a romok alatt...

-  Hová bújjak? Mindjárt itt lesz! - idegeskedett.

Mihály, a józan észjárású paraszt talált rá a megoldásra. Hirtelen felemelte a koporsó fedelét:

- Ide bújj, tizedes!

Imre csak egy pillanatig habozott. Hiszen ez jó rejtekhely. És bár koporsó, ugyan nem feküdt még benne senki, használatlan, érintetlen. És neki most csakugyan el kell innen tűnnie... Habozás nélkül beleült, lábait is bekapta, kinyújtóztatta a testét. Mihály lecsapta a fedelet.

A következő pillanatban négy ártatlan tekintet fogadta a vagon ajtajához járuló katonát. Az feladott valami csomagot, aztán amazokra nézett:

-  Szervusztok, bajtársak...

- SZERVUSZ! - dörrent egyszerre négy hang, oly erővel, akár egy kaukázusi férfikórus. Amelynek tagjai tudvalevően igen nagy előszeretettel viselnek olyan bőröveket, amelyek valóságos tölténytárnak néznek ki.

A katona nagyot nézett:

-  Hát veletek meg mi történt?

-  Gyászolunk - így az egyik, a koporsóra intve.

-  Csak nem a tizedesetek fekszik benne? - kérdezte amaz.

Árpád kishíján kiesett szerepéből:

-  Ti-ti-ti...zedes? Honnan tu... honnan veszed ezt?

-  Nem tudok én semmit? De a katonák általában nem a vezérkari főnököt vagy a tábornokot szokták gyászolni, hisz azokat nem is ismerik.

Mire ismét négy egyidejű és szerfölött határozott fejrázásnak lehetett tanúja:

-  Nem ismerjük!

-  No azért. A katonák nem a tiszteket sajnálják, hanem a magunkfajtát... - így amaz, majd búcsút intve végre elment. A vasutas egy kalauzzal elegyedett szóba. Most hát senki sem láthatta őket. Tamás még a nyitott vagonajtóhoz sétált, hogy őrködjön, aztán intett: most!

Mihály felnyitotta a koporsó fedelét. Imre megkönnyebbülten felült és kijelentette:

-  Hát, gyerekek, kevés ám idebent a levegő...

Tamás elugrott az ajtótól:

- Vissza, vissza! Megint jön az a baka!

Imre hanyatt vágta magát - még jó, hogy a koporsót a készítők annakidején belül rendesen kárpitozták és az elhunyt feje alá selyempárnát is tettek. Ez utóbbi most kifejezetten jól jött, kényelmessé tette az amúgy megszokhatatlan helyet.

Mihály zavarában ráült a koporsóra. A katona bekukkantott a peronról:

-  Hé fiúk, végül is nem mondtátok meg, kit visztek a temetőbe?

Ösztönösen hallgattak, nehogy egyik is, másik is olyasmit mondjon, amiből később újabb bonyodalmak lesznek.

- Hadititok - nyögte végül „Csipkejózsika” és úgy állt a koporsó mellé, hogy lábával eltakarja a feliratot. A másik oldalon Mihály tette lábait a felirat elé.

-  Ha ez hadititok, akkor csak valami nagykutya lehet. Nem áruljátok el? - érdeklődött amaz. Tamás kapott az alkalmon:

-  Nézd, bajtárs, nem szeretnénk bajba kerülni, meg még téged is bajba sodorni! Különben is, a halott még nincs a koporsóban. Majd ott lesz... később. Addig nem szivároghat ki a hír.

Bokor Jóska úgy döntött, a defenzíva helyett inkább az offenzívát választja:

-  Te merre igyekszel, baj társ? Hol az alakulatod?

-  Megyek a frontra, a Piave mellé.

- Azt tudod, hogy a második vágányról most indul egy vonat? Nem áll meg sehol, csak Udinében. Ha ezzel mégy, lesz időd bekukkantani egy kuplerájba is, mielőtt ismét elnyel a lövészárok.

A költői kép tett-e rá oly hatást, vagy a bordély említése? A katona pillanatnyi habozás után megjegyezte:

-  Ez jó hír! Kösz, fiúk, már itt sem vagyok! - és elrohant, biztosan a második vágányt kereste. Közben füttyszó hallatszott, a vonatuk végre elindult. Mihály már éppen ki akarta engedni a koporsóba zárt tizedest, amikor felugrott a vasúti postás is. Behúzta az ajtót, csak egy rést hagyott rajta, ne süssön be nagyon a nap, és valamit lássanak is odabent. Amikor végre leült a sarokba, Mihály leszállt a koporsóról.

A postás éppen akkor pillantott oda, amikor a fedél felnyílt és a hófehér selyem szemfedél alól kibukkant egy kapkodó kéz... Az olasz férfi arca elfehéredett, szeme becsukódott és szép lassan eldőlt a robogó vagon padlóján.

-  Gyerekek, ez elájult - állapította meg egy perccel később Tamás, miután közelről megnézte a postást. A középkorú férfi hunyt szemmel hevert, hátát egy zsáknak vetve.

- Adjatok egy kulacsot, lelocsolom és rögvest magához tér.

-  Nem kell úgy elkapkodni a dolgot! - tiltakozott Imre. - Üljünk le, mintha mi sem történt volna. Ha magához tér, azt hiszi, aludt és álmodta az egészet.

Ebben maradtak. A vasutas-postás nemsokára csakugyan magához tért, és mit látott? Öt katona ült a koporsó körül és békésen kártyázott. A lapokat az asztalként használt fedélre helyezték, olykor rá is csaptak.

Tamás egyszercsak elgondolkozott és megjegyezte:

-  Azért az az udinei bordély nem is olyan rossz gondolat. Ám mivel mi Triesztbe igyekszünk, hát ott is kéne keresni egyet.

Mihály mély meggyőződéssel jelentette ki:

-  Biztosan van ott is.

Jóska nem vette le szemét alapjairól, úgy morogta a fogai között.

-  A címe: Garibaldi utca tizenöt.

A trieszti állomásig azonban még hosszú volt az út. A vonat ugyanis nem haladt a szokásos sebességgel, amin - háborús idők lévén - nem is csodálkoztak az utasok. Amikor délelőtt Goriziába értek, a lapjárás éppen Tamásnak kedvezett. Ezért dühös is volt, amikor a szerelvény érezhetően lassítani kezdett, majd a vagonok balra-jobbra ugrálva és hangosan kattogva haladtak át a váltókon. Máris egy peron mellett lassítottak. Kalauzok harsogták az állomás nevét: - Gorizia, Gorizia! Zehn Minuten!

- Tíz percig állunk - dőlt hátra Imre. A vagon oldala egészen kényelmes háttámlának bizonyult. Bokori Jóska megjegyezte: Amit az osztrák „zehn minutennek” mond, azt az olasz úgy fordítja le: „trenta minuti”. Vagyis harminc perc.

Igaza lett, mert a vonat tíz percnél sokkal tovább tartózkodott az állomáson. Árpád kikandikált a postavagon ajtaján. Olasz vasutasok közeledtek kis kézikocsival, csomagokat tettek fel és szedtek is le vagonbéli postásuk segítségével. Aki ugyan vetett néhány gyanakvó pillantást a koporsót őrző magyar katonákra, de amúgy hallgatott. Egyszercsak Árpád visszahőkölt az ajtóból:

- Gyerekek! Még egy koporsó jön.

Imre kezéből kiestek a lapok. A többiek is felugrottak. Mind az öten odagyűltek a vagon ajtajához. Az olasz vasutasok a kézikocsijukkal már eltávolodtak, a kis vidéki állomás a maga életét élte, utasok siettek ide-oda, mások - kik más vonatokra vártak - ültek az épület nyitott ajtajai és ablakai mögött. A postavagon kezelője a peron vízcsapjánál állt, majd ő is visszafelé sietett, látva a különös menetet.

Elöl egy fiatal gyászruhás nő jött energikusan, pillanatnyi megtorpanás nélkül. Egy vasutas haladt mellette, látszott a mozgásán, hogy szolgálatkészen vállalta, megmutatja a hölgynek, hol van a postavagon. Mögötte kézikocsin helybeli hordárok toltak egy éjfeketére festett koporsót. A hölgy egyedül volt és kicsit furcsán mozgott. Bakos Imre szeme összeszűkült. Nem értette, mi az, amit lát. Csak annyit sejtett, hogy van valami különös a fiatal hölgy mozgásában. Mintha nem úgy lépkedne, ahogyan az eddig általa látott fiatal nők szoktak haladni... De a tizedes ezt annak tulajdonította, hogy már régen volt szabadságon. Bizony hónapok teltek el azóta, hogy igazi úri dámákat figyelhetett meg Budapest utcáin járkálni. Különösen a Duna-parti Korzót kedvelte, éppen e célból.

A menet a gyászruhás hölggyel az élén megtorpant a postavagon előtt. Az olasz postás beszélt valamit kollégáival, aztán a magyar katonákhoz fordult és mondott valamit. Amazok a „ragazzi” és a „soldati” szavakat értették csak, no de egyértelműek voltak a mozdulatok is: csináljatok helyet a másik koporsónak! Imre közben nézte a lefátyolozott arcot. Igazából nem látott semmit, csak halvány, kivehetetlen vonásokat. Egy szempárt, egy orrot, egy ajkat - de ez is inkább csak átsejlett a sűrű fátylak szövevényén.

Hallott egy halk hangot is, ami a vasutasoknak szólt:

-  Grazie, signori - és a hölgy pénzt osztott szét közöttük.

-  Segítsetek, fiúk! - parancsolta Imre. A vasutasok csak feltették a koporsó egyik végét a vagon padlójára. Onnantól kezdve szorgos és erős kezek ragadták meg, behúzták-beemelték a vagon belsejébe. Éppen a „tábornok úr koporsója” mellé csúsztatták, hisz ott volt hely. Imre látta a fekete deszkákra fehér festékkel írott nevet:

Liet. Ernő Wahlberg 1895-1918

Tehát egy mindössze huszonhárom éves hadnagy veszett oda... A katonák összenéztek és hallgattak. Amikor a fiatal hölgy pénzt osztott a vasutasoknak, Imrének feltűnt, hogy kesztyűs keze bizony nem egy kis kacsó. Aztán a vasutasok felsegítették a hölgyet a vagonba. A postás készségesen átengedett neki egy ládát, még egy kabátot is terített rá. Ez volt a furcsa utas széke, párnája. Igaz, a vasutasok megkérdezték tőle tört németséggel, hogy nem utazna-e mégis inkább a személyvagonban, de a hölgy elhárította. Ugyanolyan tört nyelven válaszolta, kissé mély hangon:

-  Nein, Danke, ich bleiben mit mein Bruder.

Vagyis marad a fivére mellett! Szaniszló Mihály homlokáról a feje búbjára tolta sapkáját, részvétteljes pillantást vetett társaira. Imre elgondolkozva ült le a többiek mellé. A vonat végre elindult, a vasutas betolta az ajtót. A vagonban meleg volt. Különösen melege lehetett a fiatal gyászoló hölgynek a több rétegű fekete ruhában és a fátylak mögött. De látszott, igyekszik tűrni és mozdulatlanul ülni.

-  Ha Ernő, akkor magyar lehetett szegény - intett Árpád a másik koporsóra. Csak úgy diszkréten, a fejével. Kár, hogy közben a hangja meg úgy dördült, akár egy tüzérágyú. Mivel ő is tüzér volt eredetileg, hát utolérte az a kis siketség, ami az ágyúk mellett szolgálók nyavalyája lehetett. Hangosabban beszélt a kelleténél, mert nem hallotta rendesen a saját hang erejét.

-  Ha német lett volna, akkor „Ernest”-et írnak – helyeselt buzgón Tamás is. Jóska, azaz „Csipkejózsika” nem vett részt a beszélgetésben. Ugyanis olyan volt, mint egy csecsemő: amint behúzták az ajtót és jótét félhomály uralta el a vagont, azonnal elaludt. A hátán feküdt a padlón, tarkója alatt a sapkája és máris húzta a lóbőrt. Még diszkréten horkolt is, no nem nagyon, csak az egész vagonban hallani lehetett.

A réseken betörő kinti napsugár hol ide, hol oda vándorolt a padlón. Hamarosan Monfalcone állomásra értek. A fiatal hölgy ekkor felpattant, a vagon ajtajához ment, maga is kinézett a peronra. Imre ugyanezt tette, érthető okokból. Mindketten csak akkor ültek vissza a helyükre, amikor a vonat elindult.

Imre furcsa érzései nem szűntek meg. Úgy döntött, beszélgetést kezdeményez a hölggyel. Miután a vonat kijött egy kanyarból és viszonylag egyenesen haladt, a tizedes felállt, odament a ládán egyenes derékkal és szinte mozdulatlanul trónoló gyászruhás alakhoz. Tisztelgett:

- Bocsánatot kérek, Wahlberg kisasszony. Azért bátorkodom önt magyarul megszólítani, mert szegény elhunyt fivére nevéből magyar voltukra következtetek...

A hölgy szemlátomást töprengett, mit tegyen? Bár Imre nem látta az arcát, úgy érezte, hogy nagyon habozik. Aztán a gyászruha- és fátyoltömeg megmozdult. Különös, egyszerre mély és mégsem mély hang válaszolt:

- Jól következtetett, tizedes úr. Német nevünk ellenére magyarok vagyunk. Azaz... csak voltunk... - intett a fekete koporsó felé és hirtelen sírásra fakadt. Rázkódott a válla és olyan hangok szűrődtek ki a fátylak alól, mint amikor egy igen kicsi kutyakölyök sírdogál nyüszögve. Imre majdnem megsimogatta a vállát, már indult a keze, hogy megfogja tán a fiatal hölgy kesztyűs kezét is, de aztán mégsem merte. A többiek - kivéve a horkoló Józsit figyelték őket.

- Nem kellett volna elmennie - mondta Imre ostobán. - Hiszen csak huszonhárom éves volt.

- Nála... sokkal fiatalabbak is... hősi halált haltak. - zokogta a hős vitéz húga. Imre már kezdte megbánni, hogy beszélgetést kezdeményezett vele. Hiszen a fiatal kisasszony eddig olyan jól tartotta magát!

-  Nem akartam feltépni a sebeket, amelyek még be sem hegedtek - mondta hát. A nő háta mögött Tamás a tetszés jeleit mutatta: „Ez igen! Ez szép mondat volt, csak így tovább...!” Ezek azt hiszik, udvarolok a gyászoló hölgynek - értette meg Imre. Igazából nem lett volna ellenére a dolog, ha nem ilyen feszült helyzetben találkozik Wahlberg kisasszonnyal.

-  Semmi baj, tizedes. Már egy hete tudom... hogy mi történt. Eljöttem az én Ernő bátyámért, hogy én vihessem őt haza.

„Ha Ernő huszonhárom volt és a bátyja, akkor ő maximum huszonkettő lehet” - futott át a tizedes fején. Elég volt egy kósza pillantást vetnie a társai arcára és máris tudta: ők is éppen erre gondoltak. Tamás talán már irigyelte is Imrét, hisz ő is szívesen megvigasztalta volna a gyászoló húgot.

A vonat akkor már a tengerparton kanyargott. Az ajtó résén át látták is a nagy kékséget, amit időről időre fák, kisebb erdők és dombok takartak el. Trieszt nem lehetett már messze.

Imre továbbra is érzete, hogy valami nincsen rendben. De nem tudta, mi az, és ez a gondolat egyre hátrébb tűnt az agyában. Most csak arra gondolt, hogy biztosan csinos lehet ez a Wahlberg kisasszony. Akinek még a keresztnevét sem tudta. De ezt megtudni csak idő kérdése, ebben biztos volt.

-  Triesztben megszáll valahol? - érdeklődött. A kisasszony ezt meglehetősen otrombának találhatta, mert így válaszolt sejtelmes, mélyen zengő hangján:

-  Csak nem képzeli, hogy befogadnak egy szállodába? Vele...? Nem is kellett a koporsó felé intenie, így is egyértelmű volt

a dolog. Imre igyekezett javítani a dolgon:

-  Bocsásson meg, úgy értettem, hogy azonnal továbbutazik-e, vagy...

-  Tovább utazom - felelte amaz és a hangja mind érdesebb lett. - Csodálkozom magán, tizedes, hogy ilyenkor ilyesmin jár az esze. Ne feledje, egy halottal utazom, tizedes.

Imre most nem tudta, szégyellje-e magát, vagy bosszankodjon? A társai is hallották a beszélgetést, közel ültek és a kerekek kattogó zaja sem tudta elnyomni a szavakat. Imre már felállt, hogy egy könnyed meghajlással - és szavakban kifejezhető sajnálattal - búcsút mondjon a gyászoló húgnak. Ám a vonat abban a pillanatban erőteljesen fékezni kezdett. Á többiek mind ültek vagy feküdtek, míg nem kerültek bajba - de Imre álló testét a lendület tovább vitte volna. A tizedes egyenesen Wahlberg kisasszony ölébe esett. Közben a férfi kapkodott, hogy valami kapaszkodót találjon. És nem akadt ujjai közé más, mint a hölgy arcát fedő fátyol...

Vagy inkább... A férfi arcát fedő fátyol!

Mert a vonat csikorogva fékezett, Imre majdnem átbukott a gyászruhás alakon, közben önkéntelenül is megmarkolta a fátylat és azt magával rántotta. A fékezés megszűnt, a félhomályban Árpád megjegyezte:

-  Megint egy tehén volt a síneken.

Amit Imre látott, azt csak ő látta. A letépett fátyol helyén egy szigorú és meglepett tekintettel találkozott. Huszonéves férfi volt, nem kétséges. És abban a pillanatban Imre már értette, mi volt az a nagyon furcsa „Wahlberg kisasszony” viselkedésében, mozgásában, hangjában. A kesztyűvel is alig leplezett nagy keze, a mély hangja, a járása...

A „kisasszony” kivette a tizedes kezéből a fátyol maradékát, gondosan feltűzte kackiás kis kalapjára. Majd felállt, karon fogta a tizedest és a vagon ajtajához vezette. Ott nem hallhatta senki, amit egymással beszéltek.

- No, elkezdődött! - dörzsölte össze a kezét Mihály, a paraszt. - Nagy kujon ez az Imre!

-  Szerintem máris megbeszélik, hol találkoznak Triesztben - tódította Árpád.

Az ajtónál Imre még mindig az iménti látvány sokkhatása alatt volt. Hát ez egy... férfi? Aki most Imre fülébe sugdosott: Katonaszökevény vagyok, bajtárs! Tartalékos hadnagyként hívtak be fél évvel ezelőtt. A saját húgomat alakítom. Aki különben nem is létezik.

-  És ki van a koporsóban?

-  Senki, csak kövek. Hogy meglegyen a súly.

-  Ügyes... Majdnem igazi nő voltál, még engem is megtévesztettél. Akkor hát te voltaképpen Wahlberg Ernő hadnagy vagy?

-  Igen.

- És nem félsz, hogy feladunk a tábori csendőröknek?

-  Nem - hangzott a nagyon is magabiztos válasz. - Mert tudom, hogy ti is katonaszökevények vagytok.

Imre torka kicsit elszorult és a hangja sem zengett már olyan férfiasan, mélyen és magabiztosan, amikor visszakérdezett:

-  Ezt... honnan veszed?

-  A tábornok, akit úgymond holtan visztek haza, nagyon is él. Ezt bizonyosan tudom.

Nem részletezte, honnan, és most valahogy Bakos tizedes sem akart rákérdezni ezekre a csiklandós részletekre. Nagyot nyelt:

-  Akkor hát... kvittek vagyunk.

- A ti koporsótokban mi van? - kérdezte az ex-hadnagy olyan normális hangon, mintha csak arról beszélgetnének, hogy lám, ma reggel ismét kisütött a nap, nincs ebben semmi meglepő, hisz azért van, hogy süssön. Imre már azt is elfeledte, hogy a „kisasszony” női ruhában áll mellette. A vonat közben csendesen és immár fékezési incidensek nélkül zakatolt tovább Trieszt felé.

-  Semmi.

Az nem jó. Rögtön kiderül a turpisság, ha a vasutasok megemelik...

- Nem emelik meg. Azért vagyunk öten, hogy mindig legyen, aki távol tartja az illetékteleneket, és mi visszük mindenhová.

Wahlberg Ernő már csak ennyit mondott:

-  Ausztrián keresztül megyek. Ott kulturáltak az emberek, senkinek sem jutna eszébe kétségbe vonni, hogy én vagyok, aki vagyok, a koporsóban pedig egy hősi halott fekszik. Ha minden jól megy, három-négy nap múlva otthon leszek.

-  Remélem, mi is - így Imre. Nem akarta elmondani, ők merre mennek. Nem jó, ha mások ismerik a terveiket. Különösen, ha egy ilyen talpraesett szélhámos tudná a részleteket... Hát a tervezett útirányról nem szólt semmit. Főleg azért, mert még nem voltak tervei.

Nem kellett többet mondaniok egymásnak. Minden világos volt.

Trieszthez közeledve azért nőtt bennük a feszültség. Hiszen ez egy nagyváros, és közel van a Piave-fronthoz. Itt nyilván nemcsak katonából és laktanyából van sok, de a tábori csendőrök sem hiányozhatnak. És ha valahol a frontvonalon egy buzgó katonai hivatalnok mégis fölvetette a szökevények listájára mind az ötüket...? De Imre és társai abban reménykedtek: a szétbombázott vasútállomás épületének romjait - a háborús körülmények miatt - még el sem kezdték takarítani. Az viszont tény, hogy a várakozó raktáros katonák közül azóta öten nem adtak életjelet magukról. Akkor hát inkább a halottak vagy az eltűntek névsorában kellene lenniök...

Még be sem futott a vonat az állomásra, csak közeledett hozzá és szaporodni kezdtek a sínek, ide-oda kattogtak a kerekek a váltókon - már rengeteg katonai szerelvényt láthattak a szélesre tárt vagonajtón át. Egy tiszt állt az egyik vagon mellett és németül kiabált, amiből Imre annyit értett, hogy hetven tonna élelmet és harminc tonna gyalogsági lőszert hozott, ki fogja átvenni? A leplombált vagonok végtelen sora állt ott. Még meg sem állt a vonatuk, amikor már ott volt egy olasz rikkancs és kiabálta lapjának főcímeit.

- Il Triestino...! Nyolc osztrák-magyar hadosztály támadt a Riva-Rovereto-Folgaria-Lavarone vonalon... A tizenegyedik osztrák hadsereg Astico és a Piave között támadt egy majdnem negyven kilométer hosszú védelmi övezetből... Háromszázhatvanezer katona van folyamatos harcban... Il Triestino!

Még mindig gurultak, de egyre lassabban. A házak fölött magas hegyeket láttak. Mindnyájan jártak már Triesztben, hisz erre hozták őket Magyarországról. A szabadságos katonák önállóan is megfordultak itt, nemcsak a katonákkal tömött szerelvények utasaként. Ismerős volt a Főpályaudvar is az előtte lévő Szabadság-térrel.

De a fiúkat most nem a nagy állomás építészeti értékei vagy a többi látkép érdekelte. Amit mindjárt észrevették, az a peronokon nyüzsgő sok katona. Köztük szép számmal voltak tábori csendőrök is, akiknek egyik - talán a legfontosabb feladatuk - a rend vigyázása mellett a katonaszökevények kiszűrése volt. A frontokról érkező vonatoknál mindig ott voltak és az egyenruhásokon kívül a fiatal civilruhás férfiakat is vegzálták. Minduntalan megállítottak minden hadköteles külsejű civilt és a papírjait követelték.

A fátyol alól egy figyelmeztető pillantás szállt Bakos tizedes felé. Aki ugyanúgy nézett vissza. A hadnaggyal kölcsönösen sakkban tarthatják egymást, ez nem volt kétséges. Hát úgy kell tenniük, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Már ha rend az, hogy az emberek elesnek a frontokon, nap mint nap százával és ezrével és megtört szívű és külsejű hozzátartozók omlanak össze szeretteik koporsója fölött...

Imre látta, hogy egy csendőrőrjárat máris elindult a postavagon felé. Nyilván látták őt kikandikálni az ajtó mellett. Az egyenruhája jellegzetes, elöl csúcsos csukaszürke sapkája is elárulta a csendőröknek, hogy ott katonák vannak.

- Mostantól csak parancsra ugrotok, értitek?

-  Értjük - bólogattak és feszesen álltak. A vonat éppen megállt, a peront kezdték ellepni a civilek.

-  Különleges osztag, vonaaaat...ról!

Leugrottak. Wahlberg Ernő, úgy is, mint önmaga nemlétező húga, kecsesen lépett le az egyik szolgálatkész vasutas által odatolt ládára, majd a peronra. Az olasz hordárok már jöttek is egy kézikocsival a koporsóért. Lám, az élelmes „húg” Goriziából alighanem táviratozott a trieszti állomásra. Ezzel csak növelte önmaga fontosságát. Remek álca, jutott Imre eszébe.

Akkor a sűrű fekete fátyol ismét „Wahlberg kisasszony” arca előtt volt. Imre úgy gondolta, jó, ha segít Ernőnek. Ezzel a saját jelentőségüket, tekintélyüket is növelheti, remélte. Hátrapillantott - a három fős csendőrjárőr akkor már majdnem odaért hozzájuk. Látta, hogy a vasutasok akkor veszik le a fekete koporsót a vagonról.

-  Sonderkommando... Hadnagy Wahlberg Ernő hősi halottnak... tiszteeee...legj!

És mind az öten feszes vigyázzba merevedtek, jobb kezük a sapka szélén. Imre észrevette, hogy a „tisztelegj!” vezényszóra az igazi Ernő hadnagy - a „hősi halott” - keze is kishíján a halántékához repült, de időben visszafogta magát. Hát igen, nagy úr a megszokás, a rutin, a seregbeli fegyelem.

A vasutasok is megilletődötten emelték le a koporsót, pedig nem is értették, hogy hősi halottról van szó. Mindenesetre a fekete koporsó a kézikocsira került. A tisztelgők látták: az őrjárat is megtorpant, a katonák összevágták bokájukat és szintén tisztelegtek. Az álruhás hadnagy még egy pillantást vetett Imre tizedesre a gyászfátylakon keresztül, aztán megindult a koporsó után. A kézikocsi egyik kereke halkan, de ütemesen nyikorgott.

- Sonderkommando, pihenj! - vezényelt Imre, de nem akart időt adni a csendőröknek, ezért máris vezényelt: - Ketten felmennek a vagonba, leadják a tábornok urat. Mozgás, emberek!

A csendőrök osztrákok voltak, de az egyik tudott valamicskét magyarul is.

-  Ki lenni in az láda? - kérdezte az őrjáratvezető pattogó kérdését fordítva.

-  Herr General der Artillerie, Julius von Mandalay - felelte Imre, nem túl szabályos német nyelven, majd magyarul folytatta: - Nem láda az, hanem koporsó! A tábornok úr családja kérte a gyászkíséretet és a tizennegyedik front parancsnoksága vezényelt ki minket, hogy a hazaszállítást a lehető legnagyobb rendben elvégezzük! - felelte Imre, és nem véletlenül választott ki ilyen cirkalmas mondatot. A „tolmács” már az első két szó után elvesztette a fonalat és míg azt kereste, a katonák gyakorlott mozdulatokkal kikapták a vagonból a koporsót. Megmarkolták a négy bronz fogóját és menetkészen vonultak... volna. Mert amikor Imre az élükre állt, hogy indulást vezényeljen, a tábori csendőrök vezetője, egy őrmester zordonan megszólalt.

-  Papieren, bitté!

Imre kényszeredetten gombolta ki zubbonya zsebét. Közben a sapkaellenző alól látta, hogy az a másik koporsós menet már a kijárat felé tart. A peron végén a kézikocsin vontatott fekete koporsó mögött megtörten menetelő fiatal hölgy megfordult és visszanézett.

Aztán eltűntek.

Az őrmester beszédmodorához illő zordon arckifejezéssel hajtogatta szét a papírt. Imre hátrafordult és társainak vezényelt:

- Különleges osztag! Koporsót letenni, vezényszóra... most!

Nem kockáztathatta, hogy a fiúk csak úgy összevissza tegyék le, az egyik még tartja, a másik a földre ereszti, mi van, ha leesik a teteje? Az kész katasztrófa lenne. Bár Imre felkészült erre is.

Az őrjáratvezető őrmester hosszan silabizálta a papírt. De a nyomtatott német nyelvű szöveg, az energikus kézzel beleírt útvonalengedély, a tábornok neve, amit a koporsó oldalán is láthatott, no és a többi adat - nem is szólva a pecsétről! - igen meggyőző volt. Visszaadta a különleges parancsot:

- Alles in Ordnung, Kamerád.

Imre csak erre várt. „Minden rendben, bajtárs!”. Eltette a papírt, megköszönte németül, majd vezényszavára a katonák ismét felkapták a koporsót. És a menet elindult a pályaudvar kijárata felé.

Az őrmester hosszan nézett utánuk.

- És most hová? - kérdezte Árpád, amikor kiértek a pályaudvar elé. Ha kicsit jobbra nézett, látta a dokkokat, távolabb a tenger szürkéskék vízébe nyúló dokkokat. A katonák nem tehették le a koporsót - nem kaptak rá parancsot - de mindenki egyszerre beszélt, kiabáltak is:

-  Irány egy kupi, de azonnal!

- Két hónapja nem voltam nővel.

-  Én már három hónapja, tizenöt napja és négy órája...!

-  Enni sem ártana valamit.

- És akkor még nem is beszéltünk az ivásról, ugyebár.

A tizedes csendet intett. Körülöttük emberek jöttek-mentek, de nem nagyon figyeltek rájuk. Azokban a hónapokban naponta ezer és ezer katona fordult meg a városban, a csukaszürke egyenruhák látványa belesimult a helyiek szemébe. Bár nyilván nem örültek az idegen hadseregnek.

-  Olyan helyet kell találnunk, ahol ha nem is őrizetlenül, de magára hagyhatjuk a koporsót, míg a dolgainkat intézzük.

Tamás élénken bólogatott: igen, intézzük már a dolgainkat...! A tizedes folytatta:

-  Szerintem egy templom lenne a legjobb. Keressünk egyet, kövessetek!

Triesztben, mint áltálában az olasz városokban, nem jelent nagy feladatot találni egy templomot. Különösen nem a belvárosban. A felágaskodó tornyok már messziről elárulták, merre kell tartaniok a katonáknak. Hamarosan meg is torpantak az egyik előtt. Négy utcával a pályaudvartól meglelték. Persze kora délutáni meleg volt, szinte szikrázott a hőség, kevesen jártak az utcán. A katonák a keskeny járda helyett az úttesten menetelték. Elöl a tizedes, élénken figyelve, mögötte amazok négyen virgoncán cipelték az üres koporsót. A templom előtt átvágtak az úttesten.

-  Tegyétek le, míg bemegyek - most nem volt semmiféle vezényszó, „Sonderkommando” és hasonlók. Imre kinyitotta az ajtót és örült, hogy egyáltalán nyitva találta - a szieszta idején sok olasz templomot bezárnak. Odabent hűvös félhomály, gyertyaszag és öreg bútorok, padok semmi mással össze nem téveszthető illata fogadta. Az oltárkép mellett kétoldalt virágok, az oldalkápolnákban egy-egy pirosán világló örökmécses, imatérdeplők. Imre minden lépése visszhangzott.

A papot végre megtalálta a sekrestyében. Kövér, idősebb férfi volt, jóságos arccal, szelíd szemekkel. Az idegen katonát látva kérdezett valamit, amit a tizedes erősen hiányos szókincsével is felfogott:

-  Nem, nem, no confessio, Padre... Másról van szó. Van velünk egy tábornok, il generale, nem osztrák, no austriaco, ungherese! Itt hagynánk őt a templomban, si, in chiesa... No, il generale non e vivo, e morto!

Vagyis a tábornok úr nem él, hanem halott! Erre a pap azt hitte, gyászmisét akarnak rendelni. Ez nagy fogás lett volna a kis templomnak, de amikor tisztázódott a félreértés, Imre kénytelen volt lelohasztani a derék egyházi szolga nagy kaliberű reményeit. Minden rábeszélőképességét bevetette, amit sajnos erősen akadályozott, korlátozott körülbelül ötven szavas szókincse. De végül is a pap kijött vele a templom elé. Amikor meglátta a bejárat előtt az árnyékban várakozó katonákat és a napon hagyott koporsót, szörnyülködve, az orrára mutatva kérdezte Imrétől: nem szaglik vajon túlságosan a signor generale?

- No, no, niente - bizonygatta a tizedes szorgalmasan. Aztán intésére a társai felkapták a koporsót és máris nyomakodtak be a keskeny ajtón. A derék plébános nagyot sóhajtott, aztán azt kérdezte, meddig kell őriznie a halottat?

-  Solo domani. Domani mattina, il treno alia Ungheria - „csak holnapig, akkor indul a vonat Magyarországra” - és a tizedes hálásan szorongatta a pap kezét. Várja őket a nagyváros, és hol lehetne jobb helyen a halott tábornok, mint a kellően hűvös templomban? Akkor vette észre: most már maga is elhitte, hogy Mandalay Gyula tábornok úr ott nyugszik abban a koporsóban.

-  Egyáltalán katolikus volt a tábornok úr? - kérdezte Tamás, miután kijöttek az utcára. Imre nevetett:

-  Ez az, gyerekek, jól van! Már ti is kezditek azt hinni, hogy a tábornok csakugyan benne van a koporsóban.

- Miért? Nincs? - kérdezte Mihály nagy szemeket meresztve. Ezen jót nevettek. Aztán egy kis kifőzdében ettek valami jót és olcsót. Néhány üveg vörösbor is az asztalra került... Aztán Imre kijelentette:

-  Mind az öten együtt megyünk. Ha őrjárattal találkozunk, nálam van a nyílt parancs. Senki sem szakadhat le. Nem tűröm, hogy valamelyik hülye miatt a többiek is bajba kerüljenek. Világos? Semmi kocsma és botrány, semmi veszekedés, vagy pláne verekedés. Igyekezzünk együtt maradni és ha végeztünk, keresünk szállást az állomás környékén. Kinél mennyi pénz van?