Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Inappropriate, 2020

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Csak szex, 2019

A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020

Fiatal szerető, 2020

Copyright © 2020. INAPPROPRIATE by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-79-1

Nincsen mindig tél,
a vetés kikél

1. FEJEZET

Ireland

Egek, de szarul vagyok!

Felemeltem a fejemet a párnáról, és felnyögtem. Ezért iszom olyan ritkán. Ez a gyilkos macskajaj és a hajnali fél négyes ébredés nem igazán emberbaráti. A bosszantó pittyegés felé nyúltam, tapogatózni kezdtem az éjjeliszekrényemen, míg végül valahogy megtaláltam a telefonomat, és lenémítottam az ébresztőt.

Tíz perccel később újra megszólalt. Felnyögtem, nagy nehezen kikászálódtam a kényelmes ágyamból és a konyha felé indultam a kötelező kávé és fejfájáscsillapító után. Talán jegelni is kéne a szememet, hogy némileg elfogadhatóan nézzek ki a ma reggeli adásban.

Éppen a kávét töltöttem a bögrémbe, amikor hirtelen rádöbbentem, hogy miért is rúgtam be tegnap éjjel, és miért is vagyok ilyen másnapos. Hogy a fenébe felejthettem el?

A levél.

Az a rohadt levél!

– Aú! A francba! – A forró kávé kifolyt a bögre peremén, és megégette a kezemet.

– A francba!

– Aú!

– A francba!

Hideg víz alá tartottam a kezemet, és lehunytam a szememet. Mi a francot műveltem? Legszívesebben visszabújtam volna az ágyba, hogy megint mindenről megfeledkezhessek.

Ehelyett a tegnapi részletek úgy törtek elő az agyamból, mint a cunami. Egy órával azután, hogy begurítottam a bőröndömet a bejárati ajtón egy mesébe illő nyaralás után, egy futár érkezett egy levéllel.

Elbocsátás.

Hivatalos levélben.

Egy nappal azelőtt, hogy visszatértem volna a nyaralás után a munkába.

Hányingerem lett. Tizennégy éves korom óta most először lettem munkanélküli. Nem beszélve arról, hogy ez volt az első eset, hogy nem én magam mondtam fel. Elzártam a csapot, és lehorgasztott fejjel próbáltam szóról szóra felidézni a levél tartalmát.

Kedves Miss Saint James!

Sajnálattal értesítjük, hogy munkaviszonyát a Lexington Vállalatnál azonnali hatállyal megszüntetjük.

A megszüntetés okai a következők:

– Az Etikai Kódex III. paragrafusa 4. pontjának megsértése. Szexuális visszaélés vagy helytelen magatartás.

– Az Etikai Kódex III. paragrafusa 6. pontjának megsértése. Az internet és/vagy más kommunikációs médium használata a szexuális visszaélés vagy helytelen magatartás során.

– Az Etikai Kódex III. paragrafusa 7. pontjának megsértése. Szexuálisan erkölcstelen vagy kifogásolható magatartás.

Végkielégítés nem jár önnek, mert az elbocsátás alapos okkal történt. Harminc napon belül kiállítunk önnek egy levelet, mely felsorolja munkavállalói juttatásait; biztosítása a New York Állam által megszabott ideig folyamatos.

A személyzeti osztály továbbítja az utolsó fizetését, szupervizora segítségével pedig összeszedheti személyes holmiját.

Sajnálatunkat fejezzük ki az események ilyetén alakulása miatt, és a legjobbakat kívánjuk a továbbiakban.

Őszinte híve,

Joan Marie Bennett

HR-igazgató

A bubis borítékban volt egy pendrive is, ami tartalmazta azt a harminc másodperces videót, amit az egyik barátom vett fel a tengerparton. Éreztem, hogy valami égető érzés kúszik fel a torkomon, de nem a valószínűsíthető alkoholmérgezéstől, aminek kitettem a szervezetemet.

A munkám. Az utóbbi kilenc évben a munkám volt az életem. És egy ostoba, szemcsés videó miatt minden füstbe ment, amiért a belemet is kidolgoztam.

Pukk! Isten veled, karrier!

Felnyögtem.

– Istenem! Most mi a fenét fogok csinálni?

Nyilván nem válaszolom meg a kérdést azzal, hogy álldogálok, így a hasogató fejfájással küzdve visszamentem a hálószobámba és bemásztam a takaró alá, amit a fejemre húztam, és azt reméltem, hogy a koromsötét mélység fenekestül elnyel.

Nagy nehezen sikerült visszaaludnom. Amikor néhány órával később felébredtem, kissé jobban éreztem magamat, bár ez nem tartott sokáig – csak addig, amíg rájöttem, hogy a tegnap esti eseményeknek csak a felére emlékeztem.

• • •

Lakótársam és legjobb barátnőm, Mia töltött nekem egy kávét, és megmelegítette a mikróban. Láthatóan ő is macskajajos volt.

– Hogy aludtál? – kérdezte.

A konyhaasztalra könyökölve kissé megtámasztottam a fejemet, és félig lehunyt szemhéjam alól néztem Miára.

– Szerinted, hogy aludtam?

Mia felsóhajtott.

– Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy kirúgtak! Hiszen szerződésed van! Egyáltalán legális kirúgni valakit olyasmiért, ami nem a munkahelyén történt?

Belekortyoltam a kávémba.

– Úgy tűnik, igen. Pár perce beszéltem Scott-tal.

Lenyeltem a büszkeségemet, és felhívtam a volt pasimat. Scott egy seggfej, és az utolsó a sorban, akivel szóba állnék, de ő az egyetlen ügyvéd az ismeretségi körömben. Sajnos Scott igazolta, hogy amit a munkaadóm tett, az teljességgel legális volt.

– Annyira sajnálom! Fogalmam sem volt róla, hogy abból a tengerparti napból ez lesz! Az egész az én hibám! Én javasoltam, hogy menjünk a topless részlegre!

– Nem a te hibád.

– Mégis mit képzelt Olivia? Minek tette fel az Instagramra, és taggelt mindannyiunkat?

– Szerintem a rengeteg piña colada miatt kihagyott az agya. Tudod, amiket az a cuki pincérsrác hozott, extra rummal megbolondítva. Csak azt nem értem, hogy miként szereztek tudomást róla a munkahelyemen! A privát fiókomat taggelte be, az Ireland Saint Jamest, nem pedig a nyilvános Ireland Richardsont, amit a tévéállomás működtet nekem. Vagyis működtetett, hogy pontos legyek. Mégis hogyan láthatták? Ma reggel kétszer is ellenőriztem a beállításaimat, hogy véletlenül nem változtattam-e meg nyilvánosra, de nem.

– Nem tudom. Talán valaki a munkahelyedről követi valamelyikünket, akinek nyilvános a fiókja.

Megráztam a fejem.

– Az is lehet.

– Az a seggfej legalább válaszolt az e-mailedre?

A homlokomat ráncolom.

– Miféle e-mailemre?

– Nem emlékszel rá?

– Úgy fest, hogy nem.

– Amit a céged vezérigazgatójának küldtél.

Tágra nyílt a szemem. Ó, basszus! Ez egyre jobb!

• • •

Úgy tűnik, hogy mindig van lejjebb.

Elbocsátottak.

Nem kapok végkielégítést.

Egy héttel azután, hogy kifizettem a második és egyben a legnagyobb részletet az első otthonom megépítésére.

Hogy mennyi az esélye, hogy jó ajánlást kapok a jelenlegi munkaadómtól? Zéró, miután jól leittam magam és alaposan megmondtam annak az elefántcsonttoronyban ücsörgő pasinak, hogy mit gondolok róla meg a cégéről.

Szuper.

Egyszerűen szuper.

Szép volt, Ireland!

Amellett, hogy a megtakarításaim nagy részét belenyomtam az Agoura Hillsen vásárolt telek részletfizetésébe, és hogy gavallérosan én álltam az egész lánybúcsú-banda által elfogyasztott alkoholmennyiség számláját a karibi egy hét alatt, nagyjából ezer dollárom volt. Nem beszélve arról, hogy a lakótársam hamarosan férjhez megy és kiköltözik, ezzel magával is viszi a fele lakbért, amit eddig havonta fizetett.

De… ne félj, Ireland! Szerzel másik állást!

Majd ha a pokol befagy.

A híradós szakma nagyjából annyira megbocsátó, mint a bankszámlám az egynapos shoppingolás után a plázában.

Nekem végem.

Bazira végem!

Kénytelen leszek visszatérni a szabadúszó, szerződéses munkákhoz; magazincikkeket fogok körmölni nevetséges összegekért, hogy kijöjjek a pénzemből. Pedig azt hittem, hogy az életemnek az a része egyszer s mindenkorra véget ért. Kidolgoztam a belemet is – heti hatvan órát melóztam majdnem tíz éven keresztül, hogy eljussak oda, ahol most vagyok. Képtelen voltam harc nélkül elhagyni a süllyedő hajót.

Muszáj volt megpróbálnom, hogy a lehető legjobbat hozzam ki a helyzetből – legalább annyit, hogy kapjak egy viszonylag normális ajánlást. Úgyhogy nagy levegőt vettem, megpróbáltam felnőni a feladathoz, és kinyitottam a laptopomat, hogy ránézzek, mit is írtam a Lexington Vállalat vezérigazgatójának, mivel az emlékeim fele elég homályos volt. Talán nem is volt olyan nagy a baj, mint gondoltam. Rákattintottam az Elküldött levelek mappára, és megnyitottam az üzenetet.

Kedves Mr. Dzsongun!

Lehunytam a szememet. Jézusom. Ennyit a reményteli gondolatokról. Bár lehet, hogy nem érti a viccet, és azt hiszi, hogy csak elgépeltem a nevét. Bár ez elég erős feltételezés, nem?

Vonakodva, visszafojtott lélegzettel olvastam tovább.

Szeretnék hivatalosan is bocsánatot kérni apró meggondolatlanságomért.

Jól van… nem is rossz kezdet. Jó lesz! Jó lesz!

Bárcsak itt abbahagytam volna az olvasást!

Tudja, eddig nem is sejtettem, hogy egy diktátornak dolgozom.

Ajjaj.

Jézusom, micsoda seggfej vagyok, ha túl sokat iszom! Hangosan, remegve kifújtam a levegőt, és feltéptem a ragtapaszt a sebről.

Abban a hitben éltem, hogy a szabadidőmben jogomban áll azt tenni, amit akarok. Ellentétben a maga jómódú seggével, én keményen dolgozom, úgyhogy megérdemlem, hogy időnként kiengedhessem a gőzt. Ha ebbe beletartozik az, hogy kicsit süttetem a cickómat egy kizárólagosan csajoknak szervezett vakáción, akkor azt fogom tenni. Nem szegtem meg semmilyen törvényt. Nudista strandon voltunk. Mehettem volna akár pucéran is, de én a topless verziót választottam. Mert, legyünk őszinték – állati jó a cicim. Ha megnézte az „illetlen videót”, amit a karót nyelt HR-ese képes volt egy pendrive-on mellékelni a faszságokkal teli elbocsátó szép üzenetéhez, akkor tekintse magát mázlistának, hogy vethetett rá egy pillantást. Sőt, talán hozzá is adhatja a kis filmkatalógusához, hogy kiverhesse rá a farkát, maga perverz!

Több mint kilenc éven át a belemet is kidolgoztam magáért, és az idióta vállalatáért. Úgyhogy maga is meg a vállalata is elmehetnek a pokolba!

Pukkadjon meg!

Ireland Saint James

Na jó! Komolyabb meló lesz elsimítani a dolgokat, mint reméltem. De ez nem tántoríthat el! Talán az el presidente{1} még el sem olvasta az első e-mailemet, úgyhogy a következőt kezdhetném azzal, hogy megkérem, hagyja figyelmen kívül az első levelemet.

Ha egy fikarcnyi esélyt is akarok magamnak arra, hogy állást találjak a szakmában, akkor nem lehet negatív ajánlólevelem. Mivel megsértették a magánéletemhez való jogomat, a legkevesebb az, hogy írnak egy semleges hangú ajánlót. Rémületemben elkezdett folyni rajtam a hideg verejték, és rágcsálni kezdtem a körmömet. Az a helyzet, hogy képes leszek könyörögni is. Kimásoltam és beillesztettem az elnök e-mail-címét, majd megnyitottam egy új üzenetet. Sürgetett az idő.

De ahogy elkezdtem gépelni, pittyegett a gépem, jelezve, hogy új e-mailem jött. Rákattintottam, és majd’ szívrohamot kaptam, amikor elolvastam, ki a feladó: Grant.Lexington@LexingtonIndustries.com

Ó, Jézusom!

Ne!

Próbáltam nagyot nyelni, de hirtelen kiszáradt a szám. Ez nem jó. Csak még azt nem tudtam, hogy mennyire nem.

Kedves Miss Saint James!

Köszönöm az e-mailjét… amit ez a jómódú segg hajnali kettőkor olvasott el, mert még mindig az irodában volt. Levele hangneméből ítélve – mely annak ellenére hemzseg a helyesírási hibáktól, hogy önnek diplomája van újságírásból – arra következtetek, hogy részegen írta. Ha így van, akkor legalább nem kell holnap korán felkelnie. Nagyon szívesen.

Tudatom önnel, hogy nem láttam az ön által említett videót. De ha éppen kicsit kevesebb kép lesz a faszverős katalógusomban, majd előhalászom a Kuka mappámból – az ajánlólevéllel együtt, amit a felettese önnek adni óhajtott.

Őszinte híve:

Richie Rich

Kiengedtem az eddig bent tartott levegőt. Ó, bassza meg!

2. FEJEZET

Grant

– Mr. Lexington, rendeljek valami ebédet? A két órára ígérkező vendége az imént telefonált, hogy félórát késik, úgyhogy van egy kis szünete.

– Miért nem képesek az emberek időben érkezni? – füstölögtem, és megnyomtam a házitelefon gombját, hogy beszélhessek az asszisztensemmel.

– Rendelne nekem egy sajtos pulykamellet teljes kiőrlésű melegszendvicsben? És szóljon, hogy egy szelet sajt elég lesz. Amikor múltkor rendeltünk, a szakács srác rengeteg sajtot tett rá, biztos wisconsini, még az ereiben is tej folyik.

– Igen, Mr. Lexington.

Kinyitottam a laptopomat, hogy egy kicsit utolérjem magam az e-mailek terén. A megbeszéléseim általában egymást követték, most viszont kénytelen voltam szünetet tartani. Ahogy végigpásztáztam a levéllistát, keresve a fontos üzeneteket, megpillantottam egy bizonyos nevet a bejövő levelek mappában: Ireland Saint James.

Ez a nő nyilván részeg volt, vagy bolond, valószínűleg mind a kettő. Bár az e-mailje sokkal szórakoztatóbb volt, mint az a sok unalmas vacak, ami rám várt. Úgyhogy rákattintottam.

Kedves Mr. Lexington!

Elhinné, ha azt írnám, hogy feltörték a fiókomat, és valaki más írta azt a nevetséges levelet?

Azt hiszem, valószínűleg nem, tekintve, hogy milyen művelt, intelligens, keményen dolgozó és sikeres üzletember.

Nagyon túllihegem?

Bocs. De van mit helyrehoznom.

Van esély arra, hogy esetleg tiszta lappal induljunk? Annak ellenére, amit valószínűleg rólam gondol, nem sűrűn iszom; éppen ezért, amikor egy igencsak váratlanul érkezett felmondólevél bukkant fel az ajtómnál, nem kellett sok ahhoz, hogy italba fojtsam a bánatomat. És láthatóan a józan eszemet is.

Mindegy, ha még mindig olvassa a levelemet, megköszönöm. A következőt kellett volna írnom.

Kedves Mr. Lexington!

Azért írok önnek, hogy a segítségét kérjem; véleményen szerint jogtalanul bocsátottak el. Ügyem háttereként közlöm, hogy kilenc és fél éve dolgozom odaadóan a Lexington Vállalatnál; gyakornokként kezdtem, kinevezések által kerültem egyre feljebb a különféle híradós pozíciókban, és végül elértem a célomat: televíziós riporter lettem.

Nemrégiben elutaztam egy nagyon is megérdemelt vakációra – egy lánybúcsúra – Arubába, nyolc másik lány társaságában. A szállodánknak volt egy privát része, ahol meztelenül lehetett napozni. Bár általában nem vagyok az a magamutogatós fajta, csatlakoztam a barátaimhoz a pár órás napozásra. Néhány ártatlan fotót is készítettünk, amelyek közül én egyet sem posztoltam és a csatorna által nyilvántartott nevem sem jelölték meg sehol. Azonban mégis arra jövök haza, hogy kapok egy levelet, miszerint illetlen viselkedésemmel megsértettem a cég etikai kódexét, és emiatt elbocsátottak.

Megértem, hogy a cégnek okkal van etikai kódexe, mégis úgy vélem, hogy egy magánvakáción, azon belül a magántengerparton tanúsított viselkedésem nem az, amitől a Lexington Vállalatot meg kellene védeni. Tisztelettel kérem, hogy ismételten tekintse át az etikai kódexet, és az elbocsátásom körülményeit.

Köszönettel, tisztelettel:

Ireland Saint James
 (művésznevem Ireland Richardson)

Saint James. Honnan ismerős ez a név? Már az első e-mail érkezésekor is rémlett valami, úgyhogy megkerestem a céges névtárban. De Ireland a híradós részlegen volt, amit a húgom vezetett, és amit úgy kerültem, akár a pestist, mióta apám tizennyolc hónappal ezelőtt bekövetkezett halála után átvettem a céget. Politika, propaganda, bürokrácia – ez mind nem az én asztalom. Bár névleg én voltam a vezérigazgató, általában maradtam a Lexington Vállalat gazdasági területein belül.

Kikerestem az első, Miss Saint Jamestől kapott e-mailt és újraolvastam. Bár az új e-mail megfelelő hangvételű volt, az elsőn jobban szórakoztam. Úgy búcsúzott el a levelében, hogy pukkadjon meg… amin egyszerűen felnevettem. Így még soha senki nem beszélt velem; szokatlan módon jólesett. Elfogott valami különös vágy, hogy néhány ital után elcsevegjek Miss Richardsonnal, aki igencsak felkeltette az érdeklődésemet. Újra megnyomtam a telefonom a házibeszélő gombot.

– Millie, leszólna a Broadcast Médiához, a reggeli hírszegmens producerének? Azt hiszem, Harrison Bickman vagy Harold Milton a neve… valamelyik a kettő közül.

– Természetesen. Összehozzak vele egy megbeszélést?

– Nem, csak annyit mondjon, hogy szeretném bekérni az egyik alkalmazottja személyes anyagát – a neve Ireland Saint James. A művészneve Ireland Richardson.

– Máris intézem.

– Köszönöm.

A délutáni megbeszélésem csupán negyedóráig tartott. A pasas nem elég, hogy másfél órát késett, de teljességgel felkészületlen volt. Nincs türelmem az olyan emberekhez, akik nem tisztelik az időmet, úgyhogy rövidre zártam a dolgot, és miután megmondtam neki, hogy felejtse el a számomat, kiléptem a tárgyalóból.

– Minden rendben? – nézett fel Millie, ahogy elhaladtam az íróasztala mellett. – Szüksége van valamire az irodájából a megbeszéléshez?

– A megbeszélésnek vége. Ha valaki még egyszer a Bayside Befektetési Cégtől hív, tegye le a telefont.

– Ööö… rendben, Mr. Lexington. – Millie felállt, és notesszel a kezében utánam jött az irodámba. – Telefonált a nagymamája; kért, hogy mondjam meg önnek, hogy nincs szükségük házi biztonsági kamerarendszerre, és hazaküldte a szerelőt.

Megkerültem az íróasztalomat, és a fejemet ingattam.

– Remek. Egyszerűen remek!

– Bekértem Miss Saint James aktáját és kinyomtattam, az asztalán van egy mappában. Valami videó is van, ami a HR-nél volt, azt e-mailben elküldtem önnek.

– Köszönöm, Millie. – Leültem az íróasztalomhoz. – Becsukná, kérem, az ajtót kifelé menet?

• • •

Jézus Mária. Most már tudom, ki ez a nő. Nagyon régen volt, de ezt a sztorit az ember nem egykönnyen felejti el. Abban az időben, amikor Ireland Saint Jamest felvettük a céghez, még az apám intézett mindent. Amikor Millie behozta Saint James anyagát, épp ott ültem apám irodájában. Apám példának hozta fel a történetét arra, hogy néha milyen döntések sorozata szükséges ahhoz, hogy az ember megvédje egy cég jó hírét.

Hátradőltem a székemben. Minden alkalmazott háttérellenőrzésen megy át – az pedig, hogy ez az ellenőrzés milyen mélyre hatol, az adott állástól függ. Minél többet van szem előtt az illető, annál nagyobb hatása van a nevének és az arcának a cégre, úgyhogy annál mélyebbre ásunk a múltjában. A nyomozást általában a HR és egy külsős nyomozócég intézi. Ha valaki makulátlannak bizonyul, az adott részleg igazgatójának jóváhagyásával egy menedzser intézi a munkaügyi felvételét. A legtöbb esetben a felső vezetést nem vonják bele az ilyesmibe – csak akkor, ha valaki veszélyt jelent a cégre nézve, és az egyik osztály ettől függetlenül mégis szeretné felvenni. Ilyenkor az aktáját felküldik a legfelső szintre.

Ireland Saint James. Megdörzsöltem máris kiütköző borostámat. A keresztneve elég szokatlan, úgyhogy valószínűleg emiatt volt ismerős, bár tíz évvel ezelőttről elég sok mindent igyekeztem törölni a fejemből.

Átlapoztam a személyes anyagát – a háttértörténete alig tett ki egy oldalt, azonban az akta legalább öt centi vastag volt.

A kaliforniai egyetemen végzett kommunikáció mester-, valamint angol nyelv és irodalom alapképzésen. Posztgraduális ösztöndíjasként a Berkeley-n végzett oknyomozó újságírás szakon. Nem gyenge. Soha nem volt letartóztatva, egyetlen parkolási ügye volt. Tizennyolc hónappal ezelőtt, amikor megkapta a mostani pozícióját, újabb háttérkutatást végeztünk. Úgy tűnt, hogy valami ügyvéd pasival jár. Mindent összevetve a háttéranyaga jelentéktelen volt – a nő ideális alkalmazott és mintaállampolgár. De az apja története egészen más lapra tartozott…

A következő ötven oldal nagyrészt az apjáról szólt, aki valami pitiáner biztonsági őr volt egy apartmanház-komplexumban itt, a városban, azonban az összes cikk az állásából való távozása utáni időszakra koncentrált. Átfutottam az oldalakat, lassú egymásutánban, míg végül megpillantottam egy fotót, amin egy kislány is szerepelt. Amikor jobban megnéztem, a felirat igazolta, hogy a képen Ireland van; olyan kilenc-tíz éves lehetett. Valamiért úgy bámultam a fotóra, mint valami karambolról készült katasztrófaképre. Ireland sírt, egy rendőrnő pedig átkarolta a vállát, ahogy kikísérte a házból.

Nagyon ügyes!

Nagyszerű, Ireland! Egy ilyen kezdés után messzire jutottál!

Bármennyire is elcseszett helyzet volt, rámosolyogtam a fotóra. A dolgok könnyen rossz irányt vehettek volna Ireland számára. Most már értettem, miért írt még egy levelet – ez a csaj nem adja fel egykönnyen.

Megnyomtam a gombot a telefonomon, és Millie beleszólt.

– Igen, Mr. Lexington.

– Kérem, szerezzen be számomra néhány részletet Miss Saint James műsorából! Művészneve Ireland Richardson. Küldesse fel e-mailen a linket az archívumból.

– Természetesen.

• • •

Ha tudom, hogy így áll a helyzet, több figyelmet fordítottam volna a Broadcast Médiaosztályra. Vagy legalábbis néztem volna a reggeli híreket.

Ireland Saint James igazi bombázó volt – nagy, kék szem, homokszőke haj, telt ajkak, fehér fogak, melyeket gyakran megmutatott, hiszen elég sűrűn mosolygott. Annak a magas színésznőnek a fiatalabb kiadására emlékeztetett a legújabb Mad Max filmből.

Három teljes adást megnéztem, majd visszakattintottam az e-mailre, amit Millie küldött korábban – arra, ami Ireland HR-fájlját tartalmazta. A videó megnyitásakor három pár cici üdvözölt. Hátrahőköltem. Egyértelműen nem a híradót néztem. A lányok egy tengerparton voltak, és nem viseltek mást, mint egy-egy falatnyi bikinialsót; kókuszdiókból szívószállal iszogattak valami koktélt. Felfelé kényszerítettem a tekintetemet az arcukra – egyikőjük sem Ireland volt. De a rövid videó vége előtt néhány másodperccel egy nő jelent meg – felfelé lépdelt a partról. Haja vizesen simult a fejére, és nedvesen ugyan sötétebbnek tűnt, de a mosoly csalhatatlanul Irelandé volt.

A többi lánynál először a testüket vettem észre, azonban a videó végén kimerevítettem a képet, és csak utána néztem lejjebb – és nem azért, mert nem volt dögös a teste. Melle telt volt és természetesen formás, illett egyéb gömbölyded idomaihoz, azonban a mosolya volt az, amitől azt éreztem, hogy ideje felkötnöm a gatyát.

Fészkelődni kezdtem a széken, és rákattintottam a sarokban levő X-re, hogy bezárjam a videót. Bár Ireland azt javasolta, hogy adjam hozzá a videót a faszverős katalógusomhoz, nem akartam ilyen tiszteletlen lenni. Ha ő maga küldte volna el a videót, az más lenne. De az irodámban nyilván nem fogom egy tucatszor lejátszani, hogy a végén itt maradjak álló farokkal – bármennyire is kísértett bennem a kisördög.

Megfordultam a székben, hogy kinézzek az ablakon. Ireland Saint James. Kemény diónak tűnsz. Óvakodnom kellene ettől a nőtől, az már átkozottul biztos. Mégis, szerettem volna többet megtudni róla. Pár percen át vívódtam azon, hogy tovább kutassak; talán meg kéne hallgatnom az ő verzióját is. De miért hallgatnám meg?

Mert érdekelt Ireland Saint James, azért.

Vajon azért, mert szerettem volna biztosítani számára a méltányos bánásmódot a cégemnél?

Vagy azért, mert rabul ejtő a mosolya, megbabonázott a didkója, és egy elbaszott családi háttere van, ami kíváncsivá tett?

Pár perc tanakodás után már tudtam a választ. Az agyamban minden figyelmeztető szenzor azt üvöltötte, hogy töröljem ki az e-maileket és hajítsam a személyes aktáját az iratmegsemmisítőbe. Ez lett volna az okos döntés… ez lett volna a helyes üzleti döntés. Azonban…

Lenyomtam a szóköz billentyűt, hogy a gépem újra életre keljen, és nyitottam egy új e-mailt.

Kedves Miss Richardson!

Miután áttekintettem az ügyét…

{1} Az elnök – spanyol kifejezés