Velence varázsa I-III.

Velence varázsa – Észak vonzásában – A hazatérés

Gyulaffy Tamás kalandos utazása az Úr ezerötszáznegyvenkilencedik esztendejétől az ezerötszázhetvenhetedikig

Brányi Balázs

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Ezt a könyvet édesanyámnak, édesapámnak és szeretett bátyámnak ajánlom, akik nélkül ez az írás soha nem született volna meg.

Velence varázsa

Első fejezet

Amint a felkelő Nap bíbor színe lassan sárgássá olvadt, az első vakító fénysugarak elhajított csillogó dárdákként találták el a magas Campanile arany angyalfiguráját, hogy százfelé szikrázva szórják szét tündöklésüket.

Gyulaffy Tamás fejét leszegte, szeme még nem szokott hozzá ehhez a reggeli ragyogáshoz, amelyet a tenger fodrain táncoló fény játéka megsokszorozott.

A Piazza San Marco csaknem üresen, elhagyatva ásítozott, mintha most ébredt volna mély álmából, csupán néhány szolga sietett reggeli teendője után, nem beszélve azon titkos találkákból visszatérő

nemes urakról, akik már palotájuk otthonos kényelmére gondoltak, miközben Velence valamelyik kies sikátora felé igyekeztek.

Tamás az óratoronyra pillantott, tekintete elidőzött egy percre az aranycsillagos kék mezőben álló oroszlánszobron, s azon elmélkedett, hogy a szárnyas állatnál találóbb jelképet maga sem tudott volna elképzelni, mely a Serenissima szárnyaló dicsőségét és tengeri hatalmát oly kifejezően hirdette volna.

Töprengését a két mór figurája által megkongatott harang zengése szakította félbe, és az óralapra tekintve sietve megállapította, hogy Sandro, Velencében szerzett új barátja már több mint egy órája tartózkodik a Palazzo Ducalében, és még mindig nem lát senkit a palota árkádsora előtt, kivéve az egész éjen át strázsáló őrséget.

A hosszú útra gondolt, mely elkövetkező napjaiban várt rá, arra az útra, melynek végén újra láthatja az ő Magyarországát, Veszprém várát, ám legfőképpen igazi otthonát, a Gyulaffy-házat.

Öröm volt szívében, de érzett valami furcsa keserűséget is, hiszen az elmúlt két hónap megannyi történése, a lagúnák városának pompája, Velence titokzatossága és százféle nyelvtől hangos zsibongása kitörölhetetlenül ivódott emlékezetének legféltettebb zugába.

Visszagondolt a Loredan mester műhelyében végigdolgozott lázas órákra, mikor a fegyverkovácsolás

ősi fortélyait próbálta meg saját kézzel matériába önteni. Még most is lobogott szemében az olvasztókemence tüze, érezte az izzó fémből kipattanó szikrák, a füst és a korom sajátos egyvelegét, a sokféle kigőzölögéstől nehéz levegő szagát. Mennyi próbálkozás után sikerült elkészítenie mestermunkáját, azt a velencei stílusú tőrt, mely díszes hüvelyében most az oldalán függött!

Megelevenedtek előtte az ötvösműhelyben eltöltött hosszú órák is, mikor a gondosan megrajzolt minta alapján egy kehely elkészítésébe fogott, hogy az arany megmunkálásának, a forrasztásnak és a filigrándíszítésnek megannyi csínját-bínját tökélyre vigye.

Most is látta a drágakövek villódzását, a rubin mélyvörös tüzét, a smaragd előkelő zöldjét, a sejtelmesen csillogó opált, aztán a zafírokat, berilleket, topázokat, az óriásira növekedett gyöngyöket és a csiszolt gyémántköveket, melyeket mindig különös gonddal illesztett foglalatukba.

S most itt állt a Piazzetán, Alessandro Loredanra, Giuseppe Loredan legidősebb fiára várva, akit ő

csak Sandrónak hívott, tekintettel arra a bensőséges baráti vonzalomra, mely szinte észrevétlenül fejlődött ki kettejük között.

Jóleső érzéssel gondolt arra, hogy Sandróval együtt fogja megtenni a hazafelé vezető utat, mivel barátját a Velencei Köztársaság első patríciusa, a dózse bízta meg fontos küldetéssel, ám ennek mibenléte titkos természetű volt ez idáig, és az utolsó utasításokat Sandro csak az utazás előtti órákban vehette át a dózse egyik bizalmasától.

A várakozás lassú perceiben Tamás velencei emlékei közt kutatott, melyek mint színes mozaikdarabok, világosak és sötétek, aranytól csillogóak és mélabúsan homályosak, a maguk töredezettségében is elővarázsolták az elmúlt két hónap izgalmas történetét, melyet a felsejlő

hangok, illatok és mondatfoszlányok tettek oly élővé, hogy úgy érezte, a lagúnák gyöngyszemének auráját örökre elraktározta magában, mint valami Keletről származó titkos eszenciát a lepecsételt illatszeres üvegecske.

A legélénkebb emlék-mozaikdarabokon a műhelyen kívüli helyszínek rajzolódtak ki; a fából ácsolt Rialto-híd és a hídfőnél tartott piac, amelynek zsongása kitörölhetetlenül ivódott fülébe, a girbegurba sikátorok egyik-másik kapualja, ahol valamelyik szépséges donnától édes csókot kapott, a kanálison átívelő hidacska, ahol Sandróval hosszas beszélgetést folytatott a csillagok titkos világáról és arról, vajon a Föld tényleg középpontja-e a Mindenségnek vagy a Nap körül kering, ahogy Nikolaus Kopernikusz állítja egyik munkájában, valamint a megannyi zsibongó kocsma, ahol hajnalig poharazgatott újdonsült cimboráival, és maga is oly lelkesen énekelte a közszájon forgó dalok sikamlós sorait.

Fájó szívvel gondolt donna Giuliana Loredan szépséges arcára, törékeny termetére, szőkésbarna, hullámos hajának fürtjeire, melyek úgy kacskaringóztak, mint egy tengeri csiga házán a finom barázdák, de leginkább cseresznyepiros ajkának finom ívét csodálta, különösen amikor rámosolygott, és érezte, hogy mindez a földi szépség elérhetetlen számára, és talán sosem fogja viszontlátni a lányt.

Giuliana gyakran látogatta meg a műhelyben, rá-rávetve egy kedves, őszinte pillantást, és elejtett néhány dicsérő szót, ha Tamás megmutatta aranyból, ezüstből és ékkövekből elkészített munkáját, mely elismerés a legszomorúbb, borús napból is ünnepet varázsolt, és az ifjú egyre bizonyosabbá vált abban, hogy mindez nemcsak ügyes kezének, hanem szívének is szól.

Amikor néha kettesben maradtak, Tamás hazájáról, a török által megtépázott Magyarországról mesélt neki, festő módjára láttatva a városokat, a hegyeket, a tavakat, az emberek öltözetét, és ilyenkor magyar mondatokat vetett közbe, amelyek Giuliana számára oly különösen, mégis kellemes

lágysággal csengtek. A lány cserébe gyerekkorának néhány féltett, titkos emlékével ajándékozta meg, de a kalandos sorsú Lorenzo családi krónikájából is sokat tudott meg az ilyen alkalmakkor.

Napról napra fonódott szorosabbra köztük az a mágikus kötelék, mely néha olyan váratlanul születik, ahogy a tenger mélyéből előtörő vulkán szigetet emel az óceán ürességén, és lassan már mindkettőjüket kínozta, ha csak egy napig nem látták egymást. Ez az érzés, amelyet a szerelemtől nem sok választott el, vált fájó bizonyossággá az előző este, amikor a zegzugos sikátorok közt sétálva, egy híd mellett Giuliana hirtelen Tamáshoz simult, hogy a magyar ifjú egyszerre lélegezte be a lány finom illatát, és érezte testének enyhe remegését, és az ekkor kapott csók mézízét még most is érezte, mely csók olyan teljességet jelentett, hogy utána csak űr következhetett.

A távozás megmásíthatatlanságát nem tudta feledtetni Giuliana hite sem, hogy valamikor újra látni fogják egymást, mert Tamás a lelke mélyén úgy gondolta, az nem válhat valóra, bár maga sem tudta, pontosan miért.

Hosszú tűnődéséből az óratorony újabb kongása ébresztette fel, és meglepődve látta, hogy művelt és leleményes társa, János deák alakja tűnt fel a Basilica di San Marco felől, aki sietős léptekkel közeledett felé, már távolról mutogatni igyekezvén valami fontosat.

– Induljunk, Tamás úrfi, a gondolás már felettébb türelmetlen, és nem győzöm nyugtatni, hogy várakozását megtéríted – szólalt meg János, mikor megérkezett.

– Sajnos, még nem érkezett el az ideje – felelte Tamás –, mivel Sandro barátom bár több mint egy órája lépett be a dózse palotájába, ahonnan azóta sem jött ki senki. A gondolás bére pedig az én dolgom – jelentette ki nagyvonalúan, bár később, mikor pénzes erszényét ellenőrizte, nem volt olyan derűs a jövőt illetően.

Türelmetlenül topogtak a Piazettán, időnként a Palazzo Ducale felé pillantva, amikor János hirtelen felkiáltott.

– Jön Lorenzo, és mögötte Sandro barátunk!

Valóban, a Porta della Carta gótikus remekműve előtt megjelent Sandro, és kezében egy tekercset szorongatott. Barátait megpillantva feléjük sietett Lorenzóval együtt, ki elválaszthatatlan legénye és egyben bölcs tanácsokkal bíró társa is volt

– Mio caro Tommaso – üdvözölte Sandro barátját. – Sajnálom, hogy megvárakoztattalak, de sok időbe telt, míg signore Gonzaga minden utasítását meghallgattam közös utunkra nézve, és egy levelet is át kellett vennem.

– Látom, a dózse pecsétje van rajta – mutatott a tekercsre Tamás.

– Igen, így van, de a tartalmát magam sem ismerem, csak annyit tudok, hogy Transsylvania kormányzójának, fratello Giorgiónak személyesen kell a kezébe adnom.

– Akkor Veszprémig egy az utunk. Remélem, küldetésed igazi célját is közölték veled – pillantott Sandróra Tamás.

– Nem titok, hogy részletes megfigyeléseket kell végeznem a magyarországi állapotokról és minden negyedik napon jelentést kell küldenem signore Gonzagának. Számítok a segítségedre, hiszen magyarul én nem tudok – tette hozzá –, de küldetésem egyes feladatairól nem beszélhetek – mondta

„sotto voce” 2, mintha más is meghallhatta volna beszédét.

– Megígérem, hogy erről nem faggatlak, és segítségedre leszek mindenben. De mondd – váltott hirtelen témát –, elbúcsúztál reggel Giulianától?

– Ébren volt már kora reggel és jó pár intelmet kaptam tőle útravalóul. De miért kérdezed?

– Csak úgy eszembe jutott – mondta Tamás, és ekkor János és Lorenzo, akik eddig egymás között diskuráltak, most hozzájuk szegődtek és János enyhe iróniával jegyezte meg:

– A gondolás már egy órája várakozik a Doganánál, nem kevés fizetségért.

– Esatto come tu ha detto3 – bólintott Lorenzo egyetértve.

– Tíz órára kell a kikötőhöz érnünk – felelte Sandro –, mivel ekkor fut ki a Triesztbe tartó hadigálya, amelyet utazni fogunk. Induljunk! – tette hozzá tömören, és erre mind a négyen a Piazza felső vége felé vették az irányt, majd a Canal Grande vámépülete felé tartottak, amelynek alacsony tornyán, aranyozott gömbön Fortuna forgó szobra mutatta a szél irányát, messziről jelezve, hogy a tenger felől feltámadt a levegő.

Jobban szemügyre véve eme négy ifjút, némileg vegyes benyomást keltettek ruházatukat nézve, de ez a kevés furcsaság megszokott volt Velence utcáin, ahol a tenger száz irányából érkező kalmárok a Mediterránium megannyi szokását, beszédét és viseletét hozták magukkal.

Gyulaffy Tamás magyaros tollas süveget viselt, kékhímzéses dolmányt és csizmát hordott, felsőtestére könnyű olaszos köpönyeget terített, így csak fejfedője jelezte a velenceiknek, hogy idegennel akadt dolguk. Saját kezűleg kovácsolt tőre köpönyege alól kandikált elő, és bár a párbajozást a Serenissima tanácsa erős eszközökkel tiltotta, mégis sokszor a fegyver mondta ki az utolsó szót egy-egy esti csetepaté után, mikor a szűk sikátorok közt útonállók és tolvajok kerültek útjukba.

1549-ben nem Velence volt az egyetlen város, ahol az éjszakai sétálót kellemetlen meglepetések érhették, de ez a hely még sokkal biztonságosabbnak volt mondható a dunántúli településeknél, ahol a török portyázása oly veszélyessé tette a mindennapokat.

Sandro korának velencei divatját követte, sötétbarna, hullámos haját szabadon hagyta és köpönyege alatt – Tamáshoz hasonlóan – hosszú tőrt viselt, de tartott egy éles kétpengéjű kést is a nadrágszárában elrejtve, tekintettel az esetleges szorult helyzetekre. János deák és Lorenzo, bár nem viseltek olyan pompázatos öltözéket, mint uraik, arányos termetük, fiatalságuk és megnyerő

tekintetük folytán méltó kíséretnek tűntek az idegen szemlélő szemében.

Sandro, Giuseppe Loredan legidősebb gyermeke nem követte apja mesterségét, hanem a dózse szolgálatába szegődött. Mivel apja gondos taníttatásban részesítette, egyformán jól beszélt franciául, németül és angolul, anyanyelvén pedig ékesszólónak, sőt körmönfontnak, az előkelő fordulatok mesterének számított, különösen pedig a gioco di parolében4 jeleskedett, mely szójátékokat szívesen szőtte enyhén modoros beszédébe. A dózse mellett sokszor kapott kényes feladatokat, gyakran kellett egy-egy diplomáciai mesterkedés érdekében Európa távoli részeire utaznia, de küldetéseit legtöbbször siker koronázta.

Nehéz helyzetben volt ez idő tájt a hatalma csúcsán megingó Serenissima, mivel az 1508-as cambrai-i liga után egyszerre kellett megküzdenie a pápa egyre terjeszkedő hatalmával, Miksa német-római császárral és a francia királlyal, akik szívesen meghódították volna a Velencei Köztársaság virágzó birtokait és gazdag városait.

Mindazonáltal a török birodalom terjeszkedése is egyre aggasztóbbnak tűnt a velencei patríciusok

szemében, hiszen a jól bevált földközi-tengeri kereskedelmi utak, elsősorban a mesés Kelet felé vezetők, Bizánctól Cipruson át Alexandriáig kezdtek mind veszélyesebbé válni. A török evezős gályák, melyek erős tűzerővel bírtak, egyre gyakrabban lékelték meg a nehéz és értékes rakománnyal lassan haladó velencei hajókat, és a töméntelen értékes fűszer, bors, illóolajok, sűrűn szövött kelmék, arany, ezüst és drágakövek a tenger fenekére kerültek.

1549-ben V. Károly német-római császárnak és I. Ferdinánd Habsburg uralkodónak nem fűződött érdeke ahhoz, hogy az oszmán hódítást, akár szárazföldön, akár tengeren érdemben megakadályozzák, hiszen Magyarország még szétszabdalva is jelentős ellenállást fejtett ki, amely ahhoz elegendőnek bizonyult, hogy birodalmaik sértetlenül maradjanak.

Erdélyben Martinuzzi Fráter György, váradi püspök kormányzott Izabella királyné, János király özvegye nevében, ki megpróbálta a szabadon maradt országrészeket egyesíteni a leendő János Zsigmond, János király fia számára, de egyre nehezedett rá a törökpártiság vádja, valamint Izabella királyné dacos ellenállása, aki legszívesebben visszatért volna szülőhazájába, Lengyelországba, továbbá az a teher, amely a pillanatról pillanatra változó belső politikai helyzetből és a külső

veszélyezettségből eredt, egyfelől a török porta, másfelől a Habsburgok egyre erőszakosabb terjeszkedése révén.

A csónak már régóta várakozott, kopott, feketés fája lágyan ringatózott a kanális egyik kőlépcsőjénél. A csónakos Federico jókedvűen köszöntötte a négy ifjút, de különösen Sandrót, aki igen nagy becsben állt előtte. Sokszor vitte őt az éj közepén titkos találkákból hazafelé, és ilyenkor mindig vidám beszélgetéseket folytattak, nem mint úr és szolga, hanem mint az idősebb a fiatallal.

Federico már megette kenyere javát, bár haja még nem őszült, de az élet árja erős nyomokat hagyott lelkében és testén is. Időnként már nehezen bírta az evezőlapátot, és ez néha félelemmel töltötte el, de valahogy mindig túltette magát rajta. Utasai ebből nem vettek észre semmit, még dicsérték is, hogy a kora meg sem látszik rajta és szervezete olyan, mint a vas.

– Itt van Paolo, az új csónakos legényem – mutatta be Federico a tizenöt éves fiút utasainak.

– Paolo, lökd meg a gondolát szépen! – szólt a fiúhoz, miután a szűkös tér ellenére mindenki kényelmesen elhelyezkedett.

Csomagjaikat már előző nap a dózse személyes szolgái vitték a Stella d’Oro hadigályára, a dózse egyik közepes nagyságú hajójára, amely már a Canal Grande végén lévő nagy forgalmú kikötőben várakozott. Az előző nap délelőttjén új ágyúkat szereltek fel rá, és már csak a kedvező szél hiányzott az induláshoz. Sietniük kellett, mert Paolo már meg is jegyezte:

– Erősödik a szél. Északról jön.

Federico bólintott, majd csendben evezni kezdtek a Canal Grande hullámain, amelyek lágyan csillogtak az erősödő reggeli világosságban.

A csónakút rövid és némileg szomorú volt. A Gyulaffy-család egyetlen sarja érezte, hogy Giulianát talán soha nem látja viszont, hiszen küldetése hazaszólította, mert tudta, hogy családja veszedelemben forog nélküle. Sandro nyugodtan szemlélte utazását, mégis rá kellett döbbennie, hogy az elkövetkező hónapban megszokott, hol nyugalmas, hol nyüzsgő élete megszakad, és jóllehet, hevítette a kalandvágy, mégis fájt, hogy nem látja minden reggel szobájából a szépséges Velencét, nem hallja a Campanile kongását és a sok jövő-menő nép zsivaját.

Így némileg elgondolkozva érkeztek meg az Aranycsillag nevű hajóhoz, ám a vitorlák büszke fehérségét megpillantva ez az érzés hirtelen semmivé foszlott mindkettőjükben, és Lorenzo meg

János egyszerre kiáltott fel:

– Itt a hajónk! – Bár nem kellett volna meglepődniük, a bárka erőt sugalló tömege, tiszteletet parancsoló ágyúi, a főárbóc tetején a széllel dacoló zászlón a Serenissima oroszlánja büszkeséggel töltötték el szívüket, hiszen egy küldetés részeivé váltak, amely nemcsak életüket változtathatja meg, hanem országok sorsának jobbra vagy rosszabbra fordulása is függhet tőle.

Alessandro azt a feladatot kapta személyesen a dózsétól, hogy puhatolja ki mind Ferdinánd, mind fratello Georgio és Izabella királyné közti viszonyokat, és mérje fel a török veszedelem nagyságát Velence tekintetében. Ha kell, folytasson tárgyalásokat Erdély hallgatólagos urával az országrésze és Velence esetleges szövetségéről, de ne bocsátkozzék semmiféle ígéretbe a török ellen nyújtott katonai segítség kapcsán. Velence inkább tűrte néhány kereskedelmi útvonalának megbolygatását, egy-egy értékesebb hajórakomány és legénység elvesztését, minthogy haderejét az oszmán felfelé ívelő tengeri terjeszkedése ellen nyíltan fordítsa. A dózse levele hosszú és cirkalmas ígéretekkel volt tele, de nem tartalmazott semmi konkrétumot arról, hogy Velence szövetséget köt-e fratello Georgióval vagy Ferdinánd királlyal a török ellen.

Mikor Alessandro távozni készült signore Gonzagától, ő a lelkére kötötte, hogy a dózse nevében egy hordó puskaport sem ígérhet, de egyébként bármit. Sandro értette a célzást, hiszen elég diplomáciai ravaszkodással találkozott mindennapi munkájában, és feladatait általában sikeresen oldotta meg, most azonban a Stella d’Oro fedélzetére lépve, elgondolkozott feladatának összetettségén, hiszen a bonyolult magyarországi viszonyokról csak hazájabeliekkel folytatott beszélgetésekből tudott, és ráébredt arra, hogy Tommaso segítsége nélkül nem fog boldogulni, hiszen még a magyar nyelvet sem beszéli, így csak művelt nagyurakkal tud érintkezni németül, latinul vagy franciául.

Második fejezet

A Stella d’Oro büszkén horgonyzott a kikötő középső részén, ahol a hadigályák sorakoztak. Sandro, Tamás, János és Lorenzo egy pallón léptek a fedélzetre. Északnyugat felől megerősödött a szél, és a főárbócon függő címeres zászló vízszintesen lobogott. A hadihajó kapitánya, Aldo Ferrabino alig hallhatóan, de nyomatékkal kezdett utasításokat adni, s az Aranycsillag rövidesen megkezdte az útját a nyílt tenger felé.

Triesztig az út nem vesz igénybe egy napnál többet, ha váratlan körülmények nem merülnek fel.

Ferrabino kapitány nem volt teljesen nyugodt, bár ez a veszélyérzet nem tükröződött arcának kiegyensúlyozott vonásain.

A tengeri út első szakasza könnyűnek bizonyult. Erős, biztos, kifújt széllel megtettek száz mérföldet, és úgy tűnt, estefelé megérkeznek a még Velencéhez tartozó Trieszt kikötőjébe. János sokat időzött az utasoknak fenntartott kabinban, mert émelygett a gyomra a tengeren való imbolygástól. Lorenzo kártyázott a tengerészekkel, de Sandro és Tamás idejüknek nagy részét a fedélzeten töltötte.

Szép, napsütéses időben az Adriai-tenger fenséges látványt nyújtott, a Stella d’Oro büszkén szelte a tarajos, hosszú hullámokat. Delfinek ugrándoztak játékosan a hajó fara mögött, és néhány tengeri sirály is követte a gályát.

Este hét óra körül már közel voltak az Isztriai-félsziget nyugati csücskéhez, és ekkor elkiáltotta magát az árbóckosárban figyelő velencei matróz:

– La terra, la terra! 5

A kapitány intett egyet a kezével és szólt a kormányosnak, hogy módosítsa az irányt négy fokkal

keletre, mert érezte, hogy a szél iránya kissé megváltozott. Sötétedésig mindenképpen meg akart érkezni a városba, mert reggel a hajónak már indulnia kellett Ragúza felé, hogy felügyeletet és védelmet biztosítson az innen induló kereskedelmi hajókaravánnak.

Nyolc óra körül járhatott, amikor Sandro és Tamás halkan diskuráltak a fedélzeten, miközben a lenyugvó nap vörös korongját szemlélték, majd az est leszálltával a gyér fényeket, amelyek Triesztet jelezték.

– Nem tudom, mire megyek vissza Veszprémbe. Atyám legutóbbi levelében azt írta, a török már a Balatontól nyugatra portyázik. Remélem, az otthonom még nincs veszélyben – gondolkozott hangosan Tamás.

– Ne aggódj, caro amico mio6. A török nem tud nyugatabbra jutni már, Ferdinánd király pedig meg tudja védeni a vármegyét, ha arról van szó – felelte Sandro. Inkább gyönyörködj a naplementében, il tramonto é bellissime!7 Triesztben majd vigadunk egyet, ne félj, mellettem nem fogsz búslakodni, ezt megígérhetem!

– Messze van Veszprém, és távol Giuliana – dünnyögte Tamás.

– Csak nem szerettél bele a húgomba? – kérdezte Sandro.

– Nem, nem, az én jegyesem vár rám otthon – felelte Tamás, és igyekezett, hogy ne látszódjék rajta a füllentés. – Laibachig könnyű utunk lesz, de az ország déli részét már fenyegeti a török – folytatta.