A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Aly Martinez: Release, 2020

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2020. RELEASE by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.), 2020

A legfényesebb alkony (Megtörve 2.), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5875-51-9

ELŐSZÓ

Thea

Tizenkét éve, nyolc hónapja, három hete, négy napja, tizenkét órája, és harminchét perce.

Ennyi ideje, hogy a szívem gond és fájdalom nélkül dobogott.

Ennyi ideje, hogy véget ért a jövőm, és az élet alaposan térdre kényszerített.

Ennyi ideje, hogy elment.

Az órámra nézek, aztán Nora kocsiját figyelem, ahogy lassít az ellenőrzésnél. A börtönőr elkéri a jogosítványunkat, aztán Nora elmondja a szokásos szöveget, hogy miért vagyunk itt. A régi, jól bevált duma, amit már ezerszer hallottam…

Tizenkét éve, nyolc hónapja, három hete, négy napja, tizenkét órája, és harmincnyolc perce…

A fickó megnyomja a gombot, így mehetünk a második állomáshoz, és itt vége az ismerős résznek.

Még soha nem engedtek át a második kapun, holott minden héten két órát töltöttem a kocsiban ülve, miközben a parkolóban várakoztam. Most mégis más volt. Nora nem látogatóba jött. És én sem azért, hogy kívülről figyeljem az épületet, miközben tudom, hogy a szeretett férfi odabent van.

– Lélegezz! – utasít Nora, miután az őr megmutatja neki, merre tovább.

Képtelen voltam normálisan levegőt venni. A szívem is alig vert. Külön erőfeszítés volt rendbe szedni az alapból természetes életfunkcióimat.

Az én Ramsey-m ott van. A fiú, aki örökre beivódott az emlékeimbe.

Elhomályosul a látásom a könnyektől, ahogy elképzelem a tizenhét éves, csokoládébarna szemű, rövid hajú srácot. Ramsey már egyáltalán nem úgy néz ki. Lassan harminc, de még mindig úgy él az emlékeimben, mint a magas, nyurga fiú, aki annak idején a karjába zárt, és a végtelenségig szeretett.

A mi szerelmünk olyannak tűnt, mint a mesében.

Ötödikes voltam, amikor először hallottam, hogy rólunk pusmognak. „Ramsey és Thea ülnek a fán, és CSÓKOLÓZNAK!”

Annak idején azt mondták, először jön a szeretet és a szerelem, aztán a házasság, és utána a gyerek. Azt senki nem említette, hogy a szeretet pusztítani is képes.

Ahogy idősebb lettem, hallottam a prédikációban, miszerint a szeretet türelmes, a szeretet jóságos. Ezt még el is fogadtam volna, ha ezután nem a Biblia legnagyobb hazugsága következik: a szeretet nem szűnik meg soha.

Ramsey számára igen.

A szeretet megszűnt.

Cserben hagytam.

Az egész szájba vert világ cserben hagyta.

A szeretet lett a végzete.

Ahogy Ramsey az enyém. Ezen semmi nem változtat. Még tizenkét év, nyolc hónap, három hét, négy nap, tizenkét óra, és negyven, nem… negyvenegy perc sem.

Miután a bíró kiszabta a büntetést, megállás nélkül számoltam a perceket, hogy eljöjjön végre a pillanat. Most, hogy itt van, rettentően félek.

Folyamatosan azon jár az agyam, mi lesz az újraegyesülésünk után. Egyszerűen nem tudok szabadulni a gondolataimtól.

Ennek ellenére volt hitem. Ami Ramsey és köztem volt, az nem egy sima fellángolás, ezért nem szűnik meg egyik pillanatról a másikra. Minket egymásnak rendelt a sors. Ramsey Stewart nélkül Thea Hull sem létezik. És ez nem azért van így, mert betegesen függünk egymástól.

Nem volt rá szükségem ahhoz, hogy lélegezzek.

Nem volt rá szükségem ahhoz, hogy mosolyogjak.

Nem volt rá szükségem ahhoz, hogy boldog legyek.

Csakhogy nélküle minden semminek tűnt.

Azt akartam, hogy minden reggel ott legyen mellettem, amikor a nap besüt az ablakon.

Hallani akartam, a nevetését, amikor elindulunk az autóval. Néha volt úti célunk, máskor néma csendben, látszólag céltalanul ültünk egymás mellett.

Világ körüli útra akartam vele menni, mielőtt családot alapítunk, ahogy mindig is terveztük.

Bármit is akartam az életben, annak mindig köze volt Ramsey-hez. Ő volt a családom. A legjobb barátom. A másik felem. A szívem egy része. De amíg elzárták tőlem, az élet ment tovább, és én felnőttem. Főiskolára mentem. Saját vállalkozásba kezdtem. De nélküle még ez sem tett boldoggá.

Nem gondoltam, hogy így alakul az életünk.

Úgy terveztük, hogy otthagyjuk Clovertet, és kéz a kézben utazzuk be a világot.

Ehelyett várnunk kellett tizenkét évet, nyolc hónapot, három hetet, négy napot, tizenkét órát és negyvenkét percet, hogy együtt újrakezdhessük.

Összeugrott a gyomrom, és remegett a kezem a bűntudattól, a megbánástól, ugyanakkor az örömtől, melyeket az utóbbi években csak Ramsey Stewart hármasnak hívtam. Túl sokáig emésztett ez a hármas, valahányszor a nevét hallottam. Márpedig egy olyan kisvárosban, mint a miénk, az emberek imádnak róla beszélni.

Hallották, mi történt. Beszélni kezdtek. Pletykáltak. Ítélkeztek. Mi több, hazugságokat találtak ki.

Csakhogy én tudtam az igazságot, mert mindenkinél jobban ismertem Ramsey-t.

Nora és én csendesen éltünk egy fedél alatt. Vettünk egy házat nagyjából félórányira a régi szomszédságtól. Nora büszke tanítónő volt, én pedig nyitottam egy kis online utazási irodát apám fodrászüzlete mellett. Norával mindketten független nők voltunk, akiknek alapból nem lett volna szüksége lakótársra. De azok után, hogy a szívünk egy része odalett, Nora Stewart mellettem maradt.

Úgy tettem, mintha ez azért történt volna, mert elvesztette a bátyját, ezért támaszra van szüksége. Közben pontosan tudtam, hogy ő az, aki vigyáz rám. Majdnem mindennap mondtam neki, hogy igazán nem szükséges, de ő ügyet sem vetett rám. A bátyja is így tett volna.

Ahogy felfelé tartunk, mindenütt drótkerítéssel körbevett épületeteket látok.

Ramsey-t ott tartották fogva.

Istenem! Ott volt.

– Hagyd abba, Thea! Engem is felidegesítesz – mondja Nora, aztán megáll a teljesen üres parkolóban.

– Képtelen vagyok rá. Ramsey hazajön.

– Tudom – suttogja, és mosolyog, mégis összeszorul a szívem. – Mindjárt vége.

Csakhogy nem így történt. Három évre engedték szabadlábra, de azt is csak feltételesen.

Most végre szabad lesz.

És hazajöhet.

Megint az enyém lesz. Tizenkét év, nyolc hónap, három hét, négy nap, tizenkét óra és negyvenhárom perc után ismét az enyém lesz.

– Hány óra? – kérdezem Norát, mert képtelen vagyok levenni a szemem a drótkerítésről.

– Fél egy.

Istenem! Hogy fogom kibírni azt a maradék fél órát? Fáradt vagyok, fáj mindenem, de tudom, hogy végre új életet kezdhetek. Miután leveszem a szemüveget, hosszú, barna hajam fésülgetésével próbálom magam elfoglalni. Mindent megtettem, hogy világoszöld szemem alól eltüntessem a sötét karikákat, ezért tettem rá borogatást. Hiába. Mióta kiderült, hogy Ramsey hazajöhet, képtelen voltam aludni.

Nora sóhajt.

– Figyelj! Szeretném, ha felkészülnél a…

– Ki ne mondd! – szakítom félbe, és visszateszem a borogatást a szememre.

Nora szeme felragyog a fényben.

– Nem érted. Megváltozott. Nagyon.

– Ahogy mindannyian.

Már messze nem vagyok az a tizenhat éves, fiús természetű csaj, akivel annak idején randizott.

Lehet, hogy szívrohamot kap, ha meglát a sötétkék hosszú ruhámban, amit azért választottam, hogy kiemelje az alakomat. Amúgy Ramsey-nek teljesen mindegy volt, milyenek a vonalaim. Nem gondoltam, hogy ez változni fog.

– Próbálj leszállni a földre – figyelmeztet Nora.

Megfordulok, hogy a szemébe nézzek.

– Azt csinálom.

– Thea!

– Ne kezdd! Ma ne. Most nincs szükségem kiselőadásra, miszerint nem vagyunk már tinédzserek. Magam is tudom, rendben? Megváltoztak a dolgok. Itt viszont nem – mondom a szívemre téve a kezem. – Itt soha, semmi nem fog változni. Úgyhogy kérlek, hagyd meg nekem ezt a napot vidámságban.

– Csak azt akarom, hogy boldog legyél.

Mosolygok, és nem tudom mióta, most először valódi melegség járja át a szívemet.

– Tudom. És komolyan mondom, hogy ez életem legszebb napja. Lehetünk idegesek. Lehetünk izgatottak. De semmi aggodalmaskodás. Minden rendben lesz. Mostantól minden rendben lesz.

Mosolyog, de érzem, hogy nem sikerült meggyőznöm. Viszont szeret annyira, hogy nem akar vitatkozni.

Ez még nem a regény vége, ahol a szereplők boldogan élnek, míg meg nem halnak. Mi több: kemény változásoknak néztünk elébe. Amikor Ramsey-t lecsukták, Nora tizennégy éves volt, én tizenhat, Ramsey pedig tizenhét. Legyőzhetetlennek tűntünk, mert mindig ott voltunk egymásnak. De az utóbbi években mindenki a maga útját kezdte járni. Én nagyon eltökélt voltam, hogy visszataláljunk egymáshoz.

Úgy gondoltam, most mindent elölről kezdhetünk. Nincs több visszaszámlálás. Nincs több Ramsey nélkül töltött másodperc. Nincs több sírás-rimánkodás a fa alatt, hogy a szeretett fiú visszatérjen hozzám.

Nincs. Annak az időnek már vége.

Néhány percen belül fel fog tűnni a rácsos ajtó mögül a férfi, aki nyilván megváltozott, de én mindentől függetlenül szeretem.

Még életemben nem voltam ilyen izgatott. Az órámra nézek, és egyre hosszabbnak tűnnek a percek. Nora is ideges. Nem beszélünk. Nincs miről beszélnünk.

A végtelennek tűnő várakozásban egyszer csak mozgásra leszünk figyelmesek.

És ekkor megáll az idő.

Soha nem felejtem el a pillanatot, amikor kinyílt a kapu, és megláttam a számomra legcsodásabb férfit.

Ramsey magasabb, mint amire emlékeztem. Frissen borotvált, rövid hajú. Vállán egy szemeteszsák, szálkás izomzata feszül a fehér pólóban. Izmos combját az a farmer fedi, melyet még együtt vettünk neki Norával. Mégsem a testének látványa miatt áll meg kis híján a szívverésem.

Ramsey mosolyog. Pontosan ezt a Ramsey Stewart-mosolyt hiányoltam tizenkét éven keresztül. Szipogni kezdek, és ahogy ránézek, a szám elé kapom a kezem.

Nincs rajta bilincs.

Nem a börtönegyenruhát viseli.

Nincs rács mögött.

Az én Ramsey-m végre szabad.

Nora száll ki először a kocsiból, miközben patakokban folynak a könnyei. Ennek láttán még szélesebbnek tűnik a bátyja mosolya.

Mozgatja a száját, mintha köszönne, miközben a húga a nyakába ugrik, amint közelebb jön. Ramsey nevet, szorosan átöleli Norát, majd elemeli a talajtól. Nehéz volt megállni, hogy ne legyek féltékeny.

Mély levegőt veszek, összeszedem magam, aztán hagyok nekik egy kis időt. Ahogy elnézem a mosolyukat és az egymás felé áradó szeretetüket, kicsit megnyugszom, és csak a vágyakozás nő bennem, hogy odamenjek. Végül nem tudok tovább várni. Kinyitom az ajtót, és kipattanok az autóból.

Jó néhány másodperc, míg Ramsey észrevesz. Ahogy a drótkerítések látványa, úgy a rám szegezett komor tekintete is sokkhatással tölt el. Kihúzza magát, állkapcsa megfeszül, és egyszerre látok döbbenetet, haragot és szenvedést az arcán. Kicsit olyan, mintha ez lenne az ő hármasa.

– Mi a fene – dörmögi azon a jellegzetes hangján, melyet ezer közül is felismernék.

Bolond. Mintha azt feltételezte volna, hogy nem jelenek meg a napon, amikor végre kiengedik.

Semmi nem tarthatott vissza.

Még a börtönből küldött levele sem, melyben azt hazudta, hogy már nem szeret, és azt akarja, hogy sürgősen lépjek tovább.

Még a tizenkét év sem, ami alatt minden levelemet figyelmen kívül hagyta, és nem engedte, hogy meglátogassam.

Még az sem tántorított el, hogy mélységesen gyűlöltem, amiért tönkretette a kapcsolatot, holott megesküdött, hogy soha nem csinál ilyet.

Még az sem tartott vissza, hogy pont akkor fordított nekem hátat, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá.

Tizenkét év, nyolc hónap, három hét, négy nap, tizenhárom óra és tizenhárom perccel később várok rá, ahogy megígértem.

Mert vele ellentétben én tudom, milyen az, amikor az ember a szavát adja.

Hát igen. Mérges vagyok Ramsey Stewartra, amiért egy évtizedet a pokolban töltöttem.

De ahogy ledobja a zsákját, és megfordul, hogy visszamenjen, hangosan is kimondom azt, ami hosszú időn keresztül mardosott:

– Én is kurvára szeretlek, te seggfej!

ELSŐ FEJEZET

Thea

Tizennyolc évvel korábban…

Ötvenegy… Nem, ötvenkét perce. Ennyi ideje történt.

Sírnom kellett volna. Hatalmas, kövér könnycseppek gurultak volna végig az arcomon. Gyászolnom kellett volna. Ehelyett csak az órámat nézem. Számkijelzős óra. Olyan, ami a másodperceket is számolja, így még jobban látszik az idő múlása. Anyám rendelte az órát, mert volt egy kis gomb az oldalán, ami stopperként funkcionált. Azt mondta, így tudom mérni a részidőmet, míg átbicajozom a szomszédba. Nem mintha lettek volna ott barátaim.

Olyasféle lány voltam, aki gyűlöli a lányos ruhákat, a babákat vagy a csajos pletykálkodást. Annyira viszont nem voltam tökös, hogy a fiúkkal haverkodjak.

De azok után, ami az elmúlt hónapokban történt, nem is bántam, hogy egyedül bringázom. Szerettem a nyugalmat, és örültem, hogy végre egyedül lehetek.

Ötvenhárom perc. Az majdnem egy óra.

Még mindig ott van? Vagy már elvitték a holttestét? Vajon apám rám erőszakol valami nőies ruhadarabot a temetésre? A csibész unokatesóim vajon ott lesznek? Lehet még normális életem egyáltalán?

Ötvennégy perc.

Keresztezem a bokám, és a fának dőlök. Így talán könnyebb lesz. Anyám régóta betegeskedett. Hónapok óta készültünk erre a napra. Legalábbis apám. Én viszont úgy tettem, mintha ez nem történhetne meg. De most, hogy mégis bekövetkezett ez a szörnyűség, egy fa alatt rejtőzöm a szomszédban, és azt kívánom, bárcsak én is felkészültem volna.

Ötvenöt perc.

Változnak a számok. A másodpercekből perc lesz, a percekből pedig…

– Mit bámulsz annyira? – kérdezi egy fiú valahonnan.

Felkapom a fejem, de csak az ürességet látom.

– Hahó! – kiáltom.

– Ez olyan óra, amin játékok is vannak meg ilyesmi? Kevinnek is van ilyen a suliban. Tetriszezett vele matekórán. Gagyi játék, és a kijelző is kicsi, úgyhogy nagy hülyeség az egész. A srác egy seggfej, úgyhogy nem csoda, hogy ilyesmivel játszott.

Megkerülöm a fát, hogy kitaláljam, honnan jön a hang, bár az is lehet, hogy hallucinálok. Láttam a moziban egy filmet, ahol valakit érzelmi trauma ért, ezért hallucinációi lettek. De miért egy fiú hangját hallom anyámé helyett? És miért beszél a srác a Tetriszről és valami Kevinről?

– Hol vagy? – kérdezem.

– Itt fent.

Hátrahajtom a fejem, és ekkor látom, hogy egy faágon ücsörög. Karját felnyújtva kapaszkodik a fenti vékony ágba, ami letörni készül. A srác viszont le nem veszi rólam a szemét.

Rám vigyorog, és felém nyújt egy piros-zöld csomagot, elfelejtve – vagy ügyet sem véve rá –, hogy három és fél méter magasan van.

– Kérsz rágót?

– Mi a… – sóhajtok, és alaposan végigmérem. Nem ismerem a suliból, de úgy néz ki, mint aki nagyjából egy vagy két évvel idősebb nálam.

Kopott farmert és elnyűtt sportcipőt visel. Nem látom a márkáját, bár nem sokan vannak a környéken, akiknek a szülei drágább ruhákat is meg tudnak venni, mint amit a leértékelésen vagy a turkálóban kapni.

Bár nem az a legnagyobb rejtély, hogy kicsoda ő, hanem az, hogy hogy került oda.

A fa egy részén már nem voltak ágak. Azt biztosan tudtam, hogy a medvék nem másznak fel olyan magasra, így biztos nem ők nyesték le. Bár nem láttam őket soha. Clovertben nem igazán vannak medvék, így csak a tévéből ismertem őket.

Felállok, és leporolom a sortnadrágomat.

– Mit csinálsz odafent?

Még egyszer megrázza a rágógumis zacskót, aztán vállat von. Óvatosan egyensúlyozva a feje fölött tartja az ágat, kibont egy rágót, és a szájába tömi. Aztán a farzsebébe teszi a maradékot.

– Csak lazulok – válaszolja, és csettint a szájával.

– A fán?

– Lehet, hogy nem tűnt fel, mert még mindig a Tetriszeddel vagy elfoglalva, de oltári meleg van. Esküszöm, ez volt az egyetlen árnyékos hely.

Borzas barna haja a szemébe lóg, mire felszegi az állát, hogy félresodorja.

– Egész idő alatt ott voltál? – kérdezem kissé számonkérő hangon.

Mert én a fa alatt ültem…

Méghozzá pontosan ötvennyolc perce.

Na jó, leszámítva azt a három percet, míg idejöttem, miután a hospice nővér bejelentette, hogy anyám „távozott”.

Ezt úgy mondta, mintha valami más helyre utazott volna. A valóságban viszont annyira felemésztette a szervezetét a rák, hogy a tüdeje megtelt folyadékkal, és már lélegezni sem tudott.

Ötvenkilenc perc.

– Nem akartam leskelődni utánad – mondja védekezőn. – Gondoltam, hogy megszólítalak, de aztán kíváncsi lettem, hogy mit művelsz.

Mit művelek? Talán rejtőzködöm? Kerülök mindenkit? Úgy teszek, mintha ügyet sem vetnék a körülöttem lévő világra? Egy dolog tudni, hogy anyám meghalt. Miután napokig hallgattam, hogy levegő után kapkod, aztán fuldoklik, őszintén szólva megkönnyebbülést jelentett, hogy ennek vége. De amikor láttam, hogy úgy viszik ki a holttestét a házból, mint amikor először összeomlott a kemoterápiás kezelés után, már nem bírtam tovább. Nem volt miben bízni. Tudtam, hogy ezúttal nem tér vissza.

Várnom kell. Nemsokára vége. A nappaliban berendezett kórházi ágya nemsokára kikerül onnan. Úgyhogy valóban vége.

Csak ezután megyek vissza.

– Hogy kerültél oda? – kérdezem.

– Felmásztam.

– Hú. Az igen! Kösz a kimerítő választ.

– Mit akarsz még tudni?

– Talán azt, hogy hogyan másztál fel. Nincsenek is ágak.

Újabb vigyor. Széles, rágógumis vigyor.

– Azt én is tudom. És nem hittem, hogy képes leszek ilyen magasra mászni. Húsz percbe telt, hogy rájöjjek, van egy övem.

Úgy nézek rá, mint egy idiótára, mert kezdem azt hinni, hogy az is. Máskülönben mit vigyorogna annyit? Én biztos nem leszek rá képes. Soha többet.

– És mi köze ehhez az övnek?

– Láttál már favágó versenyt a tévében? Az övüket használják, hogy feljebb jussanak. Nem hittem, hogy működik szegecses cipő nélkül. De sikerült. Itt vagyok.

Újabb vigyor.

Rágógumi-csócsálás.

Újabb fejrándítás, hogy kihessegesse a hajfürtöt a szeméből.

– Azt már tudod, hogy fogsz lejönni?

– Még nem. Neked van ötleted?

Tekintve, hogy még mindig nem tudom, hogy jutott fel, azt kell mondjam, halvány segédfogalmam sincs a lejutását illetően. Abban sem vagyok biztos, hogy segítenem kéne neki. Miféle alak rejtőzködik a fa tetején, és bámulja a másikat már… hatvan perce?

Vagyis pontosan egy órája.

Percek helyett az órákat kéne számolnom. Úgy hosszabb lenne. Azokból csak huszonnégy van egy nap folyamán, és nyolcat átalhatnék. Aztán áttérhetnék a napokra. Hónapokra. Évekre. Utána talán kevesebbet gondolnék anyára.

Jó lett volna már ott tartani. Imádtam anyámat, és persze nem akartam, hogy meghaljon. Csak annyit szerettem volna, hogy megszűnjenek a kínjai.

Egy óra és egy perc.

Kíváncsi vagyok, apámnak feltűnt-e egyáltalán, hogy kereket oldottam, vagy még mindig anyám üres ágyát bámulja, mintha így vissza tudná őt hozni az életbe. Titkon örültem, hogy ez nem sikerül neki.

– Jó. Kösz, hogy gondolkodsz – mondja a srác, miután sokáig nem válaszolok.

El kellett volna tűnnöm innen. Itt hagyni ezt a hülye gyereket magában. De mégis hová mehettem volna? Anyám meghalt, apám összetört, ettől még az emberek úgy tesznek, mintha mi sem történt volna. Kivéve a srácot a fán. Mert úgy tűnik, ő valamiért ugyanúgy megrekedt valahol, mint én.

– Van néhány ötletem. De a legtöbb arra vonatkozik, hogy miért ne leskelődj, vagy miért ne lépj idegen terepre.

Felszalad a szemöldöke.

– Idegen terep? Most viccelsz? Itt nincs kerítés. Ez egy átkozott fa a semmi közepén.

– Igen. Wynnék földje közepén.

– Jaj már! Wynnéket pont nem érdekli, hogy felmásztam a fájukra.

– Azt sem tudod, kik ők.

– Dehogynem.

Hirtelen eltűnik a vigyora, és kezd bánatosnak tűnni az arca. Ahhoz viszont túl lágyak a vonásai, hogy erős érzelmeket mutasson.

– Akkor mi a nevük?

– Pff. George, és öhm… Betty.

– Nem talált! Mason és Lacey.

Erre rám néz.

– Az a becenevük. Mindenki tudja, hogy valójában George-nak és Betty Lynnek hívják őket.

– Wynn – helyesbítek.

Kicsit megemeli a hangerőt, de ismét elvigyorodik.

– Ezt mondtam!

– Mindegy. Jó eséllyel nem lesz bajod. Mason csak vasárnap viszi magával a pisztolyát. Vagyis: éppen ma.

– Fogd be! Ez nem igaz.

– Biztos vagy benne?

Olyan rémület ül ki az arcára, hogy ha nem lenne ekkora fájdalom a szívemben, még el is nevetném magam. Mason Wynn még játszóteret is építene a szomszéd gyerekeknek, ha megkérnék rá. Egyáltalán nem érdekli, hogy mások átjárnak a földjén. De ezt a fán ülő srácnak nem kell tudnia.

– Menj hátra, mert lejövök.

Eltakarom a szemem a nap elől, és figyelem, ahogy próbál faágat találni a lábfejének, de sikertelenül. Erre leguggol, és tovább próbálkozik. Aztán megint. Végül felegyenesedik.

– A francba! Muszáj segítened. Ha meglőnek az első héten, amit a városban töltök, apám életem hátralévő részében az idegeimre megy.

– Ezek szerint jobban félsz apádtól, mint attól, hogy valaki lelő?

– Az idegeimre menés azt jelenti, hogy a szobámban kell ülnöm egy rakás könyvvel. Nem mindenki olyan szerencsés, hogy Tetriszes órája van. Most pedig menj hátrébb, mert leugrom.

– Nem ugorhatsz le olyan magasról. Eltöröd a lábad.

– Akkor eltöröm. Mit érdekel az téged?

Jó kérdés. Még a nevét sem tudtam. Amúgy is volt már elég bajom, nem kellett az övé is. Ha le akar ugrani a fa tetejéről, ki vagyok én, hogy megállítsam?

Aztán kiderül, hogy nem az ő lába miatt kellett volna aggódnom.

Éppen hátralépek, amikor leugrik. Két lábbal ér földet, aztán akkorát lendül, mintha trambulinon ugrálna, és laposan megrémül, amikor nekem ütközik. Testünk összegabalyodik, és az én lábam kezd fájni, ahogy mindkettőnk súlya ránehezedik. Nem sok kell, és mindketten a fűben találjuk magunkat.

– A francba! – kiáltja, aztán úgy felpattan, mintha puskából lőtték volna ki. – Jól vagy?

Nem vagyok jól. Sem testben, sem lélekben.

Anyám meghalt.

Apám összetört.

És eltört a lábam.

Hát persze. Mert amikor már azt hiszem, hogy nem alakulhat rosszabbul a nap, a Jóisten úgy döntött, ad még egy keveset, csak épp nem segítség formájában.

Csillagokat látok, annyira fáj a lábam. Jajveszékelve oldalra fordulok, és megfogom a térdem, hátha csillapíthatom a kínt.

– Ne haragudj! Nagyon sajnálom. Istenem! – ordítja reszketve, miközben próbálja nem elhányni magát.

A fiú. Az átkozott fiú, aki fent ragadt a fán, leskelődött utánam, miközben gyászoltam… Kiköpi a rágóját, és a bokámra mered.

– A… a… lábad. Istenem! Mondd, hogy műlábad van!

– Mit állsz ott, te idióta?!

Mély levegőt vesz, aztán ismét elfogja a hányinger.

– Hol laksz? Odamegyek, és szólok az anyukádnak.

Az anyukámnak.

Az anyukámnak.

Annyira belesajdul a szívem, hogy lassan megfeledkezem a bokám fájdalmáról.

– Meghalt – nyögöm ki.

– Tessék?

– Meghalt! – ordítom, hogy csak úgy visszhangzik. – Úgyhogy nem hívhatod ide. Ahogy senki más sem.

– És apukádat? – kérdezi remegő hangon.

Lehunyom a szemem.

Tökéletes szüleim voltak. A középiskolában ismerkedtek meg. Tizennyolc évesen összeházasodtak. Huszonöt évesek voltak, amikor megszülettem. Nem veszekedtek, még csak nem is vitatkoztak. Azon ritka emberek voltak, akik szerelmes üzeneteket hagytak egymásnak a lakás különböző pontjain, és táncoltak a konyhában, amikor azt hitték, hogy alszom. Annyira szerették egymást, hogy megszűnt számukra a külvilág. Amennyire tudom, egyetlen éjszakát sem töltöttek egymás nélkül.

Most már kénytelenek lesznek. Soha többé nem lehetnek együtt.

Anyám volt a család szíve és lelke. Apám képtelen lesz nélküle élni. Egy dolog, hogy lélegzik, mindennap felkel, és időnként talán mosolyogni fog, de az életének ezennel vége. És mi lesz velem?

Magányos leszek. Végtelenül magányos.

De ahogy elnézem ennek a srácnak az arckifejezését, és mivel nagyon fáj a lábam, kénytelen vagyok belátni, hogy még a szegény, összetört apám is hatékonyabban tudna segíteni, mint ez a szerencsétlen.

– A neve… Joe. És a Leaning Oak Drive 319-ben lakunk – zihálom a fájdalomtól. – Haladj végig az árok mellett, és…

– Tudom, merre van. Mindjárt visszajövök, jó? Ne mozdulj!

Még látom, ahogy a srác elrohan, aztán az égre nézek, és azt kívánom, bárcsak rám szakadna.

Fáj a testem és a lelkem.

Ennek ellenére soha nem sírtam.

Vajon miért nem?