A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A holnap érintése, 2017

Várom a párom, 2018

© Kékesi Dóra, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Kékesi Dóra

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-0089-35-5

1. fejezet

A hosszúra nyúló, forró éjszaka után Nóra csak egy kiadós alvásra vágyott. Azonban a hétköznapok utálatos velejárója a korai kelés.

Van valami a levegőben… – csendült fel az ébresztője reggel hatkor. Marsalkó Dávid még el sem kezdte a rap részt, és Nóra már belé is fojtotta a szót. Egy érintéssel elhallgattatta a zenét. Hátat fordított a telefonjának, és ahelyett, hogy felkelt volna, inkább lustálkodott… Alig négyórás alvás után, reggel hatkor nem igazán érezte magát kirobbanó formában, pedig aznap dolgoznia kellett. A szeme nem akart kinyílni, vállig érő barna haja összekuszálva terítette be az arcát, végtagjai ernyedten terültek szét az ágyban.

Még öt perc – adott magának egy kis időt, és odabújt a mellette alvó férfihoz, hogy megpihenjen annak meztelen mellkasán. Alig pár perc alatt már újból mélyen aludt, egészen a Halott pénz zenéjének újbóli felzendüléséig. Most azonban a szundi helyett kikapcsolta az ébresztést, és már nem feküdt vissza. Nehézkesen kimászott az ágyból, bevánszorgott a fürdőszobába, hogy valamicskét összeszedje magát. Tusolás után magára rántott egy bugyit és egy pólót, aztán átment a konyhába, hogy elkészítse a reggeli italokat. Magának teát, koffeinfüggő párjának pedig – kávéfőző hiányában – három az egyben kávét készített.

Egyik kezében egy bögre teával, másikban pedig kávéval osont be a hálószobába ébreszteni a barátját.

– Jó reggelt – súgta a férfi fülébe, de az meg sem mozdult. Erre a lány közelebb hajolt, és apró csókot lehelt az alvó arcára. – Meghoztam a kávédat – tette hozzá gyengéd hangon.

Zalán továbbra is úgy tett, mintha aludna, de közben karjával észrevétlenül átölelte a nőt, aztán egy határozott mozdulattal magához vonta.

– Vigyázz a bögrékre! – nevetett fel Nóra, és még mielőtt a férfi teljesen az ágyba húzta volna, az éjjeliszekrényre rakta azokat.

– Pedig szívesen lenyalnám rólad – vetette oda Zalán, és illusztrálásként nyelvével gyengéden a nő nyakát cirógatta.

Nóra hangosan felkacagott.

– Ez csikis. Hagyd abba! Elkésünk – kuncogott, de közben érezte, egész teste belebizsereg az érintésbe.

– Tudtad, hogy a reggeli szex jó hatással van a munkahelyi teljesítményre? – mondta Zalán, miközben megragadta pólón keresztül a nő feszes mellét.

– Erről még nem hallottam, de tényleg készülődnünk kéne, nem fogunk beérni időre – fogta vissza a férfi egyre lejjebb merészkedő kezét.

– Akkor majd sietünk – azzal belecsókolt a nyakába.

– Mit fog szólni a főnököm? – ellenkezett tovább Nóra, de azért a nagy tiltakozásban hagyta, hogy Zalán lehúzza róla a bugyit.

– Kicsoda, Mészárosné? Küldd át hozzám, majd én rendre utasítom – lihegte a lány nyakába, de a következő pillanatban már a tökéletesre kidolgozott testével maga alá gyűrte a nőt, és utánajártak, vajon a reggeli szex tényleg jótékonyan hat-e majd a munkahelyi teljesítményre.

2. fejezet

Alig másfél órával később a hatalmas fekete BMW ráfordult a Váci útra, és a reggeli budapesti csúcsforgalomban helyenként araszolva haladt előre az irodaház felé. Már majdnem elértek a célig, amikor Zalán letért az útról, és befordult egy mellékutcába, majd az első lehetőségnél félreállt az autójával.

– Remélem nem gond, ha itt most kiraklak – nézett a férfi a fiatal nőre. – Innen már nincs messze az iroda, én pedig még haza akarok ugrani letusolni és átöltözni. Mégsem lehetek a tegnapi öltönyömben – tette hozzá féloldalas mosollyal az arcán.

Zalán kijelentésére Nóra szeme kikerekedett. Olyan szépen alakult az este, ami tovább folytatódott reggel is, de Kohán Zalán egy pillanat alatt tönkretette ezt az idilli képet. Igyekezett elrejteni a csalódottságát egy halk „rendben” kijelentéssel, de bárhogy is próbálta véka alá rejteni sértettségét, hangjából kiérződött a lényeg.

– Ne kezdjük megint, Nóri! Egyszer már elmagyaráztam – forgatta feszülten a férfi sötétbarna szemét. – Megbeszéltük. Tudod jól, hogy nagyon kényes helyzetben vagyok. Ne nehezesítsd még te is – sóhajtotta. – Bármennyire is szeretném, és hidd el, édes, én akarom a legjobban, hogy együtt lássanak minket… de még korai lenne. Ismerem a nejemet, és biztos vagyok benne, ha rájön a mi kis viszonyunkra, felhasználja ellenem a válásnál.

A mi kis viszonyunkra?!

– Megértettem – kerülte durcásan Nóra a férfi tekintetét. Rosszulesett hallani ezeket a szavakat Zalántól, még ha ez is volt az igazság. Vagyis lecsupaszítva: viszonya volt egy nős férfival, aki ráadásul tizenhat évvel idősebb nála, és mindennek a tetejében még annak a cégnek a tulajdonosa és egyben ügyvezetője, ahol ő másfél éve dolgozik pénzügyi asszisztensként.

Zalán észrevette, hogy megbántotta Nórát, és bár nem fűlt a foga a vigasztaláshoz, elejét véve egy esetleges későbbi vitának, vagy ami még annál is rosszabb volt számára: a női hisztériának, megemberelte magát és egy nagy sóhaj kíséretében másodjára is kifejtette a véleményét.

– Még egy kis időt kérek, édes – erőltetett türelmet a hangjára. – Csak addig kell bujkálnunk, amíg meg nem egyezek a feleségemmel. Tudod, hogy Melindának semmi sem elég. A nejem minden vagyonomból ki akar forgatni, és Benit is csak magának akarja. Számomra a fiam az első! Nem hagyom, hogy elvegye tőlem. De tudom, hogy te megértesz engem és mindenben támogatsz – tette hozzá sietve.

– Hát persze, de miért akarna mindent? – emelte Nóra csillogó kék szemét a barátjára. – Miért feltételezel róla ennyire rosszat?

– Imádom a naivságodat – nevetett fel a férfi, és kezével maga felé irányítva a nő keskeny állát, hüvelykujjával végigsimított bájos arcán. – Mert sértettnek érzi magát. Foggal-körömmel ragaszkodik hozzám. Egyszerűen nem bírja elfogadni a helyzetet, hogy elveszített engem, és velem együtt a jómódot, amit biztosítottam a számára. Még mindig abban reménykedik, hogy megbocsátok neki, és visszafogadom.

– Miért, visszafogadnád?

– Eszem ágában sincs.

Nóra a válasz hallatán egyrészt megkönnyebbült, másrészt viszont elszégyellte magát az ostoba viselkedése miatt. Ezért újra emlékeztette magát: Zalán most nehéz időszakon megy keresztül, és neki, mint az újdonsült párjának (már ha nem korai ezt kijelenteni), nem az a feladata, hogy az önző megnyilvánulásaival további feszültségforrást jelentsen a másiknak, hanem az, hogy megértő társa, támasza legyen a férfinak.

– Ne haragudj – kért végül bocsánatot. – Igazad van. Tényleg nem lenne helyes, ha idő előtt kiderülne a… mi kis viszonyunk – használta Zalán kifejezését.

– Na, ezt már szeretem – nyugodott meg Kohán, és egy apró csók után elköszönt tőle. – Tízre már én is bent leszek az irodában, ha kellek majd… mármint munkaügyben – tette hozzá egy kacsintás kíséretében.

– Rendben – törődött bele Nóra, és ahogy becsukta maga mögött az ajtót, a BMW nagy sebességgel elszáguldott mellette.

A mi kis viszonyunk! – visszhangzott a lány fülében Zalán iménti sértő megfogalmazása. Hiszen nekik nem viszonyuk van! Ő pedig szerette volna azt hinni, hogy nem egy egyszerű szerető, aki alattomosan belopózva a férfi életébe, szétválaszt egy boldog családot. Már válófélben volt a házaspár, amikor hosszú flörtölés után és „némi” alkoholos befolyás alatt állva a decemberi munkahelyi bulin végül engedett a főnöke közeledésének, és félrevonulva a társaságtól, egymásnak estek a fénymásoló szobában. De hát ki bírt volna ellenállni a gazdag és eszméletlenül jóképű Kohán Zalánnak? Tízből kilenc nő biztosan nem. Néhány hónapig Nóra megpróbált az az egy bizonyos kivétel maradni, és figyelmen kívül hagyni a sármos férfi mindennapos bókjait. Ellenállt, hiszen ő maga is párkapcsolatban élt. Decemberre azonban csúfos vége lett az akkori boldognak hitt kapcsolatának, és összetört szívvel – és még inkább széttiport önbizalommal – végül az izmos ügyvezető karjai között kötött ki és keresett vigasztalást.

Nóra épphogy elindult a munkahelye felé, máris földbe gyökerezett a lába, amint észrevette a felé tartó babakocsit toló anyukát. Hátha nem látta meg Zalánt – reménykedett.

– A pofám leszakad! Ki volt ez az álompasi? – ért mellé a barátnője.

Ajaj, lebuktam – a remény elveszett.

– Neked is jó reggelt, Imola. Szia, Mátéka. Hát ti? Ilyen korán… ráadásul errefelé? Nincs még hideg egy reggeli sétához? – ragasztott Nóra bárgyú mosolyt az arcára.

– Április van, nem december. Amúgy pedig orvoshoz készülünk.

– Jaj, szegény. Beteg?

– Nem. Szerencsére, már nincs semmi baja, úgyhogy most kapja meg az oltását – legyintett egyet Imola, és gyorsan szaftosabb témára terelte a beszédet. – Szóval, ki vele, ki volt az a fazon, akinek az autójából kiszálltál?

– Kicsoda?

– Hát, az a BMW-s csávó! Új pasid van, és én nem is tudok róla?! – nézett számonkérően a barátnőjére.

Az apró termetű anyuka a kisfia születése óta nem járt el sehova, kivéve a jógát, de oda is csak havonta egyszer, ha eljutott. A gyereken és néhány, a tévében futó aktuális sorozaton kívül ezek után más beszédtémája mostanság nem igazán akadt, így érthető, hogy ki volt éhezve minden pletykára. Ez pedig különösen érdekesnek ígérkezett.

– Á, dehogy – legyintett zavarában Nóra, és gyorsan hozzátette. – De most sietek, mert elkések a munkából, és szerintem Máté is unja már az egy helyben állást.

– A fiam tökéletesen elvan a babakocsiban.

– Nem, nem. Határozottan látom rajta, hogy unja. Nézd meg a tekintetét! Szerintem azt akarja, hogy induljatok.

– Nem akarja. Remekül elvan. Igaz, kicsikém? – fordult a kisfiához, aki épp az előbb húzta le a kis sapkáját a fejéről, most pedig igyekezett azt teljes egészében a szájába gyömöszölni.

– Levette a sapkáját! Meg fog fázni.

– Nóra! – szólt rá erélyesebben Imola. – A fiam remekül elszórakoztatja magát, és nem, nem fog megfázni, viszont engem mindjárt megöl a kíváncsiság. Úgyhogy ki vele, ki az a fickó? Basszus, a baráti társaságból én voltam az egyedüli, aki nem fordított neked hátat, barátnők maradtunk, és éppen engem hagysz ki az új fejleményekből? Ne csináld már! Nem telik mással a napom, mint gügyögéssel, szoptatással és pelenkázással. A gagyi altatódalokról már nem is beszélve. Végre egy normális téma, és akkor te most meg akarsz fosztani ettől? Jaj, ne már! Újra felnőtt akarok lenni és felnőtt témákról akarok beszélgetni!

– Mindent megtudsz, ha eljön az ideje! Bonyolult az ügy.

– Bonyolult?! Miért? Nős? Özvegy? Vagy talán homokos?

– Ugyan már! Zalán nem homokos!

– Á, szóval már neve is van a BMW-s pasinak.

Nóra megadóan nagy levegőt vett.

– Igen, bonyolult, és egyébként is megkért, hogy ne beszéljek rólunk senkinek.

– „Rólunk”?! – kuncogott Imola. – Szóval ennyire komoly a dolog?

– Komoly? Vagy éppen komolytalan – sóhajtott fel Nóra, majd az órájára pillantott. – Tényleg muszáj mennem. Mindjárt kezdődik a munkaidőm. Sziasztok! Pá-pá, Mátéka – integetett kedvesen a kocsiban ülő és addigra már az egyik cipőjét is a szájába vevő kisfiúnak.

– De még el sem mondtad, mi a helyzet! – kiabált utána Imola. – Délutánra szerzek Máté mellé pesztrát, és beugrom egyet jógázni. Ott leszel?

– Tudod, hogy sose hagyom ki – fordult vissza egy pillanatra, de már szökkent is tovább.

– Akkor megbeszéltük – integetett utána Imola, majd előkapta a pelenkázótáska elülső zsebéből a mobilját, és már nagy erőkkel azon volt, hogy mozgósítsa délutánra az anyját.

3. fejezet

Háromnegyed három – nézett unottan az órájára Nóra. Közel tíz perce várakozott a titkárságon. Ez alatt az idő alatt a telefonján már végigpörgette a Facebook-idővonalát, megnézte az időjárás-előrejelzést, és még néhány cikket is elolvasott.

– Egy kicsit még várnia kell Kohán úrra – szólalt meg az asztal mögül egyszer csak Mária, Zalán idős, régimódi titkárnője, aki mániákusan magázott mindenkit, beleértve a saját férjét is.

– Semmi gond, megvárom – erőltetett türelmet a hangjára Nóra, és tovább folytatta a mobilozást.

– Nórikám, ha gondolja, itt hagyhatja az aláírnivalókat. Úgy látszik, elég sokáig tart odabent a megbeszélés – zengte be újra a kis helyiséget a titkárnő gondoskodó hangja. Mintha az idős asszonyt jobban zavarta volna a hosszúra nyúló várakozás, mint magát az áldozatot. – Szívesen aláíratom az ügyvezető igazgató úrral, és utána visszaviszem az asztalához, vagy odatelefonálok, ha önnek úgy jobb – feszengett türelmetlenül a székén.

– Igazán nem probléma, kivárom a soromat.

– És mi lesz a munkájával? Amíg itt várakozik, nem tud tovább dolgozni. Nem lesz ebből gondja? Nem venném a szívemre, ha emiatt Mészárosné csoportvezető asszony leszidná önt – hallotta újból Nóra Mária csiripelését, de mielőtt bármit is válaszolt volna, elszámolt magában tízig, majd miután lenyugodott annyira, hogy tudta, nem küldi el melegebb éghajlatra az öreglányt, illedelmesen megköszönte a segítségét.

– Marika, én szeretném aláíratni a számlákat Zalánnal, mert csak én tudom elmagyarázni neki, mit miért kell fizetni.

– Hát, jól van – adta fel az asszony, pedig annyira szerette volna megkímélni a fiatal nőt egy kellemetlen szituációtól.

Alig merült bele újra Nóra a mobilozásba, Zalán szélesre tárta az iroda ajtaját, és mögüle Kohán-Majoros Melinda, a férfi majdnem exfelesége lépett elő. Az asszony maga volt a két lábon járó tökéletesség: tökéletesen beállított szőke haja nagy hullámokban omlott vállára. Tökéletes sminkje kihangsúlyozta mandulavágású zöldesbarna szemét. Irigylésre méltó alakján tökéletesen állt elegáns, mégis szexi, szűk ruhája. Nóra – a maga 169 centi magasságával, vékony alkatával, kis mellével – egy semmitmondó deszkának érezte magát a feleség mellett. A döbbenettől még pislogni is elfelejtett. Csak ledermedve ült, maga előtt szorongatva a mobilját, és figyelte a nem várt eseményeket. Melinda ugyanis, mintha tükör előtt gyakorolta volna minden mozdulatát, kecsesen Zalánhoz lépett, és szó nélkül arcon csókolta. Természetesen ügyelt rá, hogy hátrahagyja szájának tökéletes rúzsfoltos lenyomatát.

– Találkozunk az ügyvédemnél a megbeszélt időpontban… szívem – vetett csábos pillantást a döbbent férfira, és hátat fordítva neki, csípőjét jobbra-balra ringatva elindult.

– Szia, Nóri! – köszönt kedvesen a kanapén ülő fiatal nőre, miközben elhaladt mellette. – Viszlát, Marika! – húzta maga mögött parfümjének édes illatát, ami távozása után mint a sűrű köd ereszkedett a helyiségre.

– Ügyvezető igazgató úr, egy pillanatra – vonta magára a férfi figyelmét a titkárnő bátortalanul. – Bánhidi kisasszony szeretne önnel beszélni. Tudja őt most fogadni?

Zalán tekintete ekkor tévedt titkos barátnőjére.

A zavara tovább fokozódott, és bár abban a pillanatban úgy érezte, mára elég volt a nőkből, nem akar több vitát, mély levegőt véve végül behívta Nórát az irodájába.

– Ez nem az, aminek látszik. Én nem… – kezdett belefáradva a magyarázkodásba, amint becsukta a lány mögött az ajtót.

– Nem kell mentegetőznöd – fojtotta belé a szót. És bár Nórának rosszulestek az imént látottak, elhatározta, nem fog jelenetet rendezni egy olyan dolog miatt, amiben a férfi is csak áldozat. – Nem a te hibád. Láttam, hogy nem te csókoltad meg.

– Igen?! – döbbent le Zalán a barátnője nem várt, megértő viselkedésén. – De ugye tudod, hogy én sose viszonoznám a közeledését. Mindig kitalál valamit – és gúnyos vigyorra húzta a száját. – Ez is csak egy újabb trükk volt a részéről. Egyszerűen nem bírja feldolgozni a válásunkat. Ahol tud, keresztbe tesz! Lejárat mindenki előtt. És miért? – a férfi higgadtsága eddig tartott, hangja indulatossá vált. – Csak azért, mert abban reménykedik, hogy visszafogadom őt. És közben az a kurva alamuszi módon mindenemet akarja! Vigye a házamat, vigye az autót, de nem engedem, hogy elvegye tőlem a fiamat! Így is alig láthatom őt! De nem baj. A markomban van. Felvettem mindent. Bekaphatja.

– Felvetted?!

– Édes, nem kell ezen úgy meglepődni. Minden fontosabb beszélgetést felveszek diktafonra. Az üzleti életben ez alapszabály. Több előnye is van. Egyrészt pontosan tudom, miben állapodok meg a másik féllel. Nem megy feledésbe. Másrészt pedig, ha nem úgy muzsikál az üzleti partner, ahogy akarom, akkor zsarolásra is jól alkalmazható. Ezért tartom mindig a széfben.

– Zsarolás?! Miket beszélsz?

– Persze én nem szoktam… az tisztességtelen. Tőlem pedig az távol áll – tette kezét a szívére.

– Engem is vettél már fel?

– Téged kivételesen nem, bár egy szexvideó nem lenne rossz – kalandozott el Zalán fantáziája –, a lényeges megbeszélésekről viszont készítek hangfelvételt. Jut eszembe, le is állítom. Ne fusson feleslegesen – és az asztalához sietett. A monitor takarásából elővette a kis készüléket, és a szekrényben lévő széfhez vitte. 0-9-4-2, ütötte be a kódot – amit egészen véletlenül Nóra is látott –, majd gyorsan behajította, és rázárta.

– Miért nézel így rám? – fordult a döbbent lány felé.

– Tud erről a másik fél is? Ez nem tűnik etikusnak.

– Szarok az etikára, és nem kérem ki a véleményüket se. Ha tudnának róla, nem lenne az igazi. Szerinted, miért van az, hogy Marika senkit nem enged be hozzám előzetes bejelentés nélkül? De hagyjuk ezt az egészet. A lényeg, hogy megszabaduljak Melindától. És most végre a markomban van. Minden szavát felvettem. Nem fogom hagyni, hogy kiforgasson a vagyonomból. Mit gondol? Kikupálta magát mellettem… nekem köszönhet mindent! És most képes lenne a ringyó mindenemet elvenni!

Nórát feszélyezte a durva hangnem. Utálta, ha valaki rondán beszél. Ő maga sem káromkodott, és a párja szájából sem hallott idáig ilyesmit. De a pillanatnyi zaklatottsága miatt megértette a férfi kirohanását, és elengedte a füle mellett ezeket a szavakat.

– Zalán! – csitította. – Ne idegesítsd fel magad! Minden rendben lesz. Melinda csak lassítani tudja a folyamatokat, de megakadályozni nem. Előbb vagy utóbb kimondják a válást. Ő pedig beletörődik majd a döntésedbe, és továbblép – nyugtatta, és hüvelykujjával letörölte a férfi arcán éktelenkedő rúzsfoltot.

– Olyan jó, hogy vagy nekem – súgta lehiggadva a párja, és egy határozott mozdulattal magához húzta Nórát.