Csillagok

Kis Ádám

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Első Fejezet

A Tejútrendszer tele van élettel. Mindenütt vannak lakott bolygók és ezeket általában ember lakja. Vannak átlagos emberek és vannak olyanok, akik alkalmazkodtak a bolygójuk körülményeihez.

Ezt nehéz elképzelni, de nem olyan bonyolult dolog. Egy emberlakta, de forró bolygón olyan emberek élek, akiknek a szervezete sokkal jobban bírja a meleget, mint az átlag embernek. Egy jéggel borított világban élő embereknek pedig sokkal jobban tűrik a hideget.

Kevés olyan értelemmel rendelkező lény él odakint, amik nem hasonlítanak az emberekre. Ők olyanok, akik egy másik fajta kifejlődésen mentek keresztül. Valamelyik bogárból vagy hüllőből fejlődtek ki. Nekik a testfelépítésük és az életmódjuk is teljesen más.

Léteznek ismeretlen eredetű élőlények is. Ők értelmes lények, de nem lehet tudni, hogy miből fejlődtek ki, és nem is nagyon szeretik kiteregetni ezt a dolgot. Ez főleg azért van, mert a technológiai fejlődésük gyorsan és igen hirtelen történt. És ők ezt egyfajta hatalomnak tudták be, hogy ők erre is képesek. Nekik köszönhető, hogy a többiek képesek az űrutazásra, és sok bolygó népét segítették át a nehéz időkön. De cserébe ezért nagyon hálásnak kellett lenni, mert az idegen eredetű létformáknak meg volt az a technológiájuk, amivel egy egész civilizációt képesek eltűntetni.

Az itteni életformák nem alkottak egységet. Szokás volt egymástól segítséget kérni, de ez gyakran megtagadásra került. Nem volt nekik egy unió szintű szövetségük, ahol mindenki segít mindenkin. Ha valaki segítséget kér egy másik világtól, akkor számolnia kell azzal, hogy elutasítsák.

Ekkor csak annyit tehet, hogy máshoz fordul segítségül.

Ezt a dolgot nem kezelték problémaként. Kivéve egy politikust. Egy minisztert a Gatalinkó nevű

bolygóról. Allan Naur volt az egyetlen egy olyan élőlény, aki úgy gondolta, hogy kellene egy egység a galaxisban. Az ötlete megvolt, de nem merte nyilvánosságra hozni. Nem tudta, hogy valaki előtte próbálkozott már-e ilyesmivel és, hogyha igen, akkor azt hogyan fogadták.

Ő alapból kedves ember volt. A Gatalinkón született és ott is nőtt fel. Ott lett belőle miniszter a hercegi udvarban. A herceggel nagyon jó kapcsolatot ápolt, szinte már barátként kezelték egymást az uralkodójával, bár erről senkinek sem beszélt. Szeretett ott élni, de a bolygó vezetése nem az a fajta volt, amelyik bármit megtehet. A hercegi családnak a szabályok sokasága kötötte meg a kezét.

A legtöbb esetben ez így volt. Léptek volna, de akkor mindig jött valami szabály, ami miatt késve vagy máshogy kellett eljárniuk.

A birodalom teljes mértékben független volt, így csak nagyon ritkán importált vagy exportált élelmiszert vagy egyéb dolgokat. Ritkán kezdtek tárgyalásokba és még ennél is ritkábban keveredtek bajba. Ez főleg a háborús helyzetekre volt igaz. A planéta lakossága annyira békés volt, hogy a hadsereget fel kellett számolni. Egyszerűen felesleges volt katonákat tartani. Egyedül a kívülről érkező támadásról lehetett tartani, de ez nem volt valószínű a bolygó viselkedése miatt.

Allan viszonylag népszerű embernek számított. Még annak ellenére is, hogy nem járt túl sok helyen a galaxisban. Ritkán hagyta el a bolygóját a kevés tárgyalás miatt. A birodalom belügyeibe viszont nagy mértékben bele kellett szólnia. Ez egyfajta szabály volt, hogy a minisztereknek ki kell venniük a részüket az uralkodásban. Allan szerint viszont az uralkodás a hercegnek való, nem pedig a minisztereknek. Így nem szeretett bele szólni jóbarátja dolgaiba, de muszáj volt neki.

Nem csak a birodalom vezetőjével ápolt szoros kapcsolatot, politikustársaival is jóban volt.

Különösen egy fiatal ifjú gondolkodása nyűgözte le. Őt egyszerűen csak Hugonak szólították. Fiatal volt, és nem mesélt sokat a múltjáról. Csak annyi volt biztos vele kapcsolatban, hogy helyi születésű.

Többet nem tudtak és nem is mondott el magáról. Az ifjú nagy karrier előtt állt. Az ötletei általában beváltak és ezekből volt is neki bőven. Szerette a politikát és barátjával ellentétben szívesen szólt bele az uralkodásba.

Ő nem tartozott a herceg barátai közé. A miniszterek közül csak Allan és még két személy élvezhette ezt a pozíciót. Hugo mindent megtett, hogy az uralkodó család bizalmába férkőzhessen, de nem hagytak neki túl sok esélyt. Ő ezért valamennyire haragudott rájuk, de ezt nem mutatta ki és nem is adott neki hangot. Ha ez kitudódott volna, akkor a nagynak jövendölt karrier hamar véget ért volna, és neki ennél nagyobb tervei voltak.

Akkoriban született meg II. Mia Iladio, a herceg egyetlen egy gyermeke. Több nem is lehetett. Ez is a hagyománynak nevezett szabályok egyike volt. A kislány az anyjára ütött minden téren. Külsőleg is és belsőleg is. Olyan vörös haja és barna szeme volt, mint az anyjának. Ez babakorában már látszott, de az nem, hogy hogyan fog viszonyulni az uralkodáshoz.

Már négy éves korában tanítani kezdték. Főként a különféle nyelveket tanították neki. Az egész Gatalinkó egy nyelvet beszélt, de ezt a nyelvet csak ezen a bolygón beszélték, sehol máshol a Tejútrendszerben. Hogy minél több lehetőséget hagyjanak a gyermeküknek, a szülők sokféle tanítóval taníttatták a kis hercegnőt, de az inkább a nyelvtudományok felé kacsingatott. A szüleinek még korai volt eldönteni, hogy a lány marad-e ezen az úton, így továbbra is ugyan úgy taníttatták, ahogy eddig.

A hercegi család kiteljesedett és így élték békében az életüket. Békében éltek a néppel és ők nagy becsben tartották, hogy ilyen békés és jóakaratú népen uralkodhatnak.

Allan is békében élt, és annak ellenére, hogy politikus volt sokan kedvelték. Ennek örült, mert így ő is több embert tudott megismerni. Amikor új arcokat ismert meg mindig elcsodálkozott azok gondolkodásán. Elképesztőnek tartotta, hogy az új emberekkel egy kis darabot ismer meg a nagyvilágból. Mindenki egy kicsit másképp gondolt mindent, és ez lenyűgözte.

Hugo viszont nem volt ilyen. Tartózkodott attól, hogy új embereket ismerjen meg. Csak ritkán merészkedett emberek közé, Allannal ellentétben. Nem szerette azokat az embereket, akiknek nincs egyedi gondolatuk. Csak arra nem gondolt, hogy ahhoz, hogy az emberek egyedi gondolatát megismerje, ahhoz meg kell ismerni az embert is. Ő ezt nem szerette, így lemaradt az egyéni gondolkodásmódokról.

Barátjáról tudta, hogy ő miként gondolkodik az emberekről és azoknak a gondolatairól. Ebben hasonlítottak, de abban már nem, hogy ennek érdekében megtegyenek mindent. Allan az a barátkozó típus volt, Hugo pedig inkább visszautasító. Ennek ellenére jó kapcsolatot ápoltak. Ha nagyritkán tárgyalni kellett egy másik bolygó vezetőjével, akkor rendszerint ők voltak a követek.

Allan szeretett egyedül is utazni, de úgy túl veszélyes volt a dolog. Mivel Hugonak volt ehhez érzéke, így rá esett a választása. Az ifjú politikus pedig örömmel vetette bele magát az idegen világokba. Nem jártak el otthonról olyan gyakran, de így is sokféle világot meg tudott ismerni. Az új világok megismerésétől nem félt, mert kíváncsi természetű volt.

Allan egyszer tette meg azt, hogy egyedül vágott neki egy hosszú útnak. Mia hercegnő ekkor már 15 éves volt. Úgy volt, hogy Hugo is vele megy akkor, de az váratlanul lemondta az utat. Kérte Allant, hogy halasszák el az utazást, de már nem lehetett. A miniszter kénytelen volt egyedül útnak indulni. Csak később derült ki, hogy ez nagy hiba volt. Több nappal a számított hazatéréssel sem érkezett haza. Hírt sem kaptak a hollétéről és arról sem, hogy hogy van. Még nem könyvelték el, de nagy volt a valószínűsége, hogy már nem él. A fiatal Mia hercegnőt megrázta az eset, mert Allan a

bizalmasa volt. Ő volt az egyetlen miniszter, akiben megbízott.

Második Fejezet

A Tavla egy sötét világ. A bolygó maga is nagyon sötét, főleg a légkört alkotó gázok miatt. A planéta egyedül kering a csillag körül. Ez a csillag olyan foltos, hogy szinte csak feketeség az egész.

Fénye nagyon gyenge, így alig tudja megvilágítani egyetlen bolygóját. A hely rendkívül energiaigényes, a nagy sötétség miatt rengeteg áramot kell termelniük a világításhoz.

A bolygó vezetője egy ismert személy. III. William Wedrad, a Yamix szekta vezére. Egy rendkívül elszánt és mindenre képes ember volt. Ezen a bolygón született és itt kezdett politikával foglalkozni.

Nem tetszett neki, így hamar abbahagyta, de közben sok új barátot szerzett.

A baráti körébe tartozott Allan Naur is. Ő is egy ismert politikus volt, és William nagyon jó barátja. Régóta ismerték már egymást. Politikai pályájuk kezdetekor gyakran találkoztak, és a tanulmányaikat is egy helyen kezdték. Jó pilóták voltak és ismerték a galaxist.

Egyszer egy időre megszakadt a kapcsolatuk. Hat év után politikusként találkoztak legközelebb egy tárgyaláson. Nehezen ismerték fel egymást. A tárgyalás után hosszasan beszélgettek és ismét elkezdték tartani egymással a kapcsolatot. Ezután William megunta a politikai pályát és felcsapott pilótának. Sikerült megtartani a jó kapcsolatait, így gyakran használhatott rövidebb utakat utazásai során.

Allan egyszer érdekes dologgal állt elő barátjának.

– Képzeld el. Láttam az egyik kollégám gondolatát – mesélte Allan.

– Badarság – felelte barátja hitetlenkedve.

– Így volt. – mondta Allan, de társának ez nem volt elég.

– És mivel tudod ezt bizonyítani?

– Az a baj, hogy nem tudom megismételni. Akkor is csak úgy működött, hogy nem én irányítottam.

– Ha valóban így történt, akkor próbálkozz csak. Hátha egyszer sikerül – mondta William, majd nevetni kezdett.

De a politikus komolyan vette barátja viccelődését. Elkezdett próbálkozni és tanulgatni a képesség rejtelmeit. Sok időbe telt, mire újra sikerült neki, de irányítani továbbra sem tudta. Utána egyre többször sikerült neki, majd rájött arra is, hogy hogyan lehet kezelni a képességet. Előhívni tudta, de az irányításra nem volt kepes. Egyre jobban ment neki a dolog. Sőt annyira, hogy majd belebolondult abba a rengeteg gondolatba, ami nem is az övé.

Ekkor határozta el, hogy nem fogja feladni és megtanulja, hogy hogyan irányítsa eme remek képességét. Ez rengeteg időbe telt, de nagyon sok és kemény munka árán sikerült neki összehozni. A gondolatokat tisztán és teljesen kontroll alatt tudta tartani. Mind a sajátjait és mind másét. Akkor látta mások gondolatait, amikor ő akarta.

Miután jól kitanulta a gondolatolvasást elkezdte használni azt. Használata közben jött rá, hogy milyen veszélyes hatalom van a kezében. Látta, hogy rengeteg társa konkrétan ott sincs a gyűléseken fejben. Látta, hogy mit gondolnak róla az emberek. Ezt valamikor egész félelmetesnek találta, de végül is örült, hogy tudja.

Ekkor kezdte tapasztalni, hogy kevés körülötte az őszinte élőlény. Gyakran mondtak mást az emberek, mint amit gondoltak. Mindenki fejébe belelátott, akiébe akart. Lehetett az bárki vagy bármi, ha voltak gondolatai, akkor azt ő látni tudta.

Csak egyetlen egy barátjának mesét erről a képességről. Williamnak, de ő nem hitt neki. Mikor már mesterien használta a gondolatolvasást, ismét felvetette barátjának a dolgot.

– Emlékszel, amikor azt mondtam neked két évvel ezelőtt, hogy láttam valakinek a gondolatát? –

kérdezte Williamtól egyik útjuk során.

– Tisztán emlékszem arra a pillanatra – mondta William. – Bolondnak tartottalak és kinevettelek.

– És arra is emlékszel, hogy azt mondtad, hogy próbálkozzak?

– Rémlik valami – mondta bizonytalanul William.

– Gondolj egy színre – kérte Allan. Barátja nem értette a dolgot, de megtette, amit Allan kért.

– Megvan.

– A kékre gondoltál – mondta határozottan a gondolatolvasó.

William nagyon megdöbbent, de ez nem volt elég, hogy higgyen barátjának. Újabb próbát kért.

– Ismételjük meg egy számmal – mondta társának.

– Rendben.

– Gondoltam.

– 176 – mondta Allan a szokásos határozottsággal.

Most már William félt, hogy társa képes gondolatot olvasni, de kért egy utolsó próbát, hogy biztos legyen a dolog.

– Legyen egy utolsó próba. Ha ez sikerül, akkor elhiszem, hogy képes vagy rá – mondta William.

– Rendben – felelte Allan. – Szólj ha készen állsz.

– Megvan.

– Most arra gondolsz, hogy még mindig jóban vagyok-e a gatalinkói herceggel – mosolyogta el magát Allan.

– Rendben nyertél. Hiszek neked – mondta William. – És amúgy jóban vagytok még? Az előző

herceg nem volt ilyen kedves a miniszterekkel.

– Még mindig jóbarátok vagyunk. Ő nem olyan, mint az apja, bár az ő ideje alatt nem én voltam a főminiszter.

Ezután csend lett. William nem mert gondolkodni, de nem tudott ellenállni a gondolatnak, hogy bele lásson valaki fejébe. Ráadásul ilyen tisztán és pontosan. Csak félve merte megkérdezni Allantól, hogy megtanítaná-e neki ezt a csodálatos képességet. Idő kellett, mire összeszedte a bátorságát.

– Sok idő megtanulni ezt a dolgot?

– Nekem két évbe telt. Ha akarod segítek neked, hogy megtanuld. – Allan felajánlotta a segítséget, de nem volt biztos magában.

– Benne lennék. Nagyon elképesztőnek tűnek – felelte álmélkodva társa.

– De vigyázni kell vele. Nehéz megtanulni, és ha nem vigyázol, akkor belebolondulhatsz mások gondolataiba.

William hallotta, amit társa mondott, de túl csábító dolog volt ez a képesség és fejben már el is határozta, hogy mindenáron meg fogja tanulni.

Űrhajójukkal a galaxis lakatlan része felé tartottak. Errefelé jártak a legritkábban. Könnyű volt arrafelé eltévedni, mert a hely nem volt feltérképezve pontosan. Ez azért volt, mert csak egy két lakott bolygó található arra, ezért nem sokan járnak arrafelé. William és Allan összeszokott pilóták voltak, így bátran vágtak neki az ismeretlen terepnek.

Bátorságuk nem volt elég, hamar eltévedtek. Megálltak, hogy rádión segítséget kérjenek valakitől, de ehhez túl messze voltak mindentől. Magukra utalva indultak tovább, azzal a reménnyel, hogy majdcsak kikeverednek onnan. Ez sajnos nem sikerült nekik.

Egy ismeretlen, sárgás csillag környékén álltak meg. Láttak kilenc bolygót a távolból. Tudták, hogy azok a csillaghoz tartoznak, így közelebb merészkedtek, hogy jobban lássák őket. Látták, hogy a legtöbb gázbolygó. Ezeken még landolni sem tudtak volna, így továbbmentek. A többi négy már kőzetbolygó volt, ezt a műszerek is megerősítették. Egy nagyon vörös bolygó tárult a szemük elé.

– Egy sivatagbolygó lehet – mondta William.

– Nem hiszem, hogy lakott. Menjünk tovább – tanácsolta Allan.

Megragadta a kormányt és növelni kezdte a sebességet. A következő bolygót esélyesnek tartották. Úgy gondolták, hogy külseje alapján lakottnak kell lennie. Erre engedtek következtetni a műholdak is, amik a bolygó körül keringtek. Azok nem szoktak csak úgy ott teremni. Allan úgy döntött, hogy lesz, ami lesz, leteszi a gépet a planétára. Természetesen gondolt a környezetre is. Félt attól, hogy mérgező a légkör vagy a helyi lakosok megtámadják őket.

Bátorsága viszont előtérbe került, amikor a képességére gondolt. Igaz, hogy az a mérges gázoktól nem mentette volna meg, de a dühös lakókkal szemben segített volna.

Gondolatait az újdonsült tanítványára terelte. Kezdett kételkedni benne, hogy jó ötlet-e ez az egész, de valamiért bízott magában. Nem tudta, hogy honnan jön ez a bizalomérzet, de valami hasonlót érzett a velük szemben álló bolygóval kapcsolatban is. Valami ráterelte arra, hogy nyugodtan leszállhat. Érezte, hogy nem fogják bántani.

Érzéseire hagyatkozva kezdte meg a leszállást. Szép, kellemes tempóban haladt a felszín felé.

Már látta, hogy egy szántóföld közepén fognak földet érni. Mivel eddig senki sem támadta meg, ezért arra következtetett, hogy nem lesz baj. Viszont az megfordult a fejében, hogy a szántóföldön túlságosan feltűnő lenne egy ekkora gépezet, így inkább odébb ment egy kicsit és egy erdőben tette le az űrhajót.

A hajó érzékelői nem jeleztek semmi veszélyt a bolygóval kapcsolatban. Mindent normálisnak jelzett és a műszerek szerint még élet is van a bolygón. Allan és William félve kiszállt a járműből.

Éjszaka volt, így nem láttak semmit. Az óvatosság kedvéért visszamentek az űrhajóba és megvárták a reggelt.

Pár óra múlva felkelt a központi csillag, ami fénnyel árasztotta el a bolygót. Kiszálltak és ismét elindultak. Kiérve az erdőből egy városkát pillantottak meg a messzeségben. Látták, hogy a város nem túl nagy, de vannak benne nagyobb épületek, amik kitűnnek a többi közül. Elindultak hátrahagyva az űrhajót és benne minden felszerelést. Támadás esetén csak saját erejüket használhatták, de erre szerencsére nem került sor.

Egy kiadós séta után beértek a városba. Nem voltak restek, megkérdeztek egy arra járó embert, hogy kitől lehet itt segítséget kérni. Az valami Albert Irinnt emlegetett nekik. Azt is elmondta, hogy hol találják. Megköszönték, majd elindultak a megadott helyre. William kicsit tartott attól, hogy baj lesz, de követte Allant, annak ellenére is, hogy rossz előérzete volt ezzel a segítővel kapcsolatban.

Csak két saroknyira volt az a felhőkarcoló, ahol ez az ismeretlen figura lakott. Bementek és azonnal beszélni akartak vele. Egy titkárnő arra kérte őket, hogy várjanak egy kicsit. Vártak, majd végül beengedték őket az üzletemberhez.

– Jó napot! – köszöntek illedelmesen az idegenek.

– Maguknak is. Miben segíthetek? – kérdezte segítőkészen az üzletember. Az férfi egy íróasztal mögött ült, egy szürke öltönyben.

– Ön tud titkot tartani? – kérdezte Allan a tárgyra térve.

– Természetesen – mondta az ismeretlen ember.

– Mi nem erről a bolygóról származunk. Kénytelenek voltunk leszállni itt, mert eltévedtünk –

mesélte Allan vakon megbízva az idegenben. Ez egy kicsit sem tetszett Williamnak, de nem szólt semmit.

– Én Albert Irinn vagyok, és önök jelenleg a Föld nevű bolygón tartózkodnak – informálta őket a földi.

– Én Allan Naur vagyok. Ő pedig itt a jóbarátom William Wedrad.

– És miben tudok a segítségükre lenni? – kérdezte Albert.

– Esetleg adhatna útbaigazítást, hogy innen merre van a Drawa bolygó – mondta William sürgetően.

Erre az üzletember szemei kikerekedtek. Kicsit szégyellte magát, mert ő maga is foglalkozott a csillagászattal, de még nem hallott erről a bolygóról.

– Nem hallottam a bolygóról, de megteszünk mindent, hogy megtudjuk merre van.

Ezzel Albert felállt az asztaltól, és elindult kifelé az ajtón. A két földönkívüli követte őt. Az idegenek nem keltettek feltűnést, mivel emberek voltak ők is, csak egy másik bolygóról jöttek. Ezt az üzletemberen kívül senki sem tudta, úgyhogy nem kellett aggódniuk. Aggódás helyett inkább örültek, hogy találtak valakit, aki segít nekik. És annak is, hogy találtak egy olyan bolygót, amiről nem tudott senki. Ez akkoriban ritka dolognak számított.

Albert egy másik helységbe vitte őket. Az is egy iroda volt, de mégsem úgy nézett ki, mint a

másik. Ott egy fiókban kezdett kutakodni. Elővett egy nagy tekercset, amit gyorsan ki is tekert az asztalon. Egy csillagtérkép volt az. Elmagyarázta nekik, hogy mi mit jelöl, majd feléjük fordult.

– Tanulmányozzák a térképet. Mindjárt jövök. – És ezzel el is ment. A két földönkívüli nézegetni kezdte a térképet, és keresni kezdték rajta, hogy merre lehet a keresett bolygójuk központi csillaga.

A térkép elég régi volt, de sok csillagra aggatták ugyan azt a nevet, amit ők.

– Ez egy normális embernek tűnik – mondta Allan, miközben a térképet nézegette. Mindent megtett, hogy valahogy eligazodjon rajta.

– Szerintem vigyázzunk vele – felelte aggódóan társa.

– Olvastam a gondolataiban és őszinte. Tényleg segíteni akar.

– Csak azt ne mond, hogy vigyük magunkkal. – William mérgesen összekulcsolta a karjait.

– Ez egy jó ötlet – felelte Allan, bár tudta, hogy barátja nem így értette a dolgot.

Az üzletember visszatért és érdeklődni kezdett, hogy mire jutott a két földönkívüli.

– Hogy haladnak?

– Nagyjából meg van az irány, bár egyáltalán nem biztos – mondta Allan. – Amíg elvolt azon gondolkodtunk, hogy nincs-e kedve velünk jönni.

Albert elcsodálkozott.

– Igazából benne lennék, de csak akkor, ha később visszajönnek értem – válaszolta az üzletember.

– Akkor majd visszafelé is erre jövünk és felvesszük magát – felelte barátságosan Allan. Társa eközben végig kényszeresen bólogatott.

– Most induljunk – tanácsolta William.

– Köszönjük az útbaigazítást. És akkor találkozunk még.

A két idegen visszament az űrhajóhoz és a térkép szerinti adatokat betáplálták a gépbe.

Felszálltak és meg sem álltak a céljukig. Ott elintézték az ügyes bajos dolgaikat, majd visszamentek a földiért.