Benedictum

Sosem vagy egyedül

Eric Pascal

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

1. Insomnia

Órák óta bámulom az éjjeli lámpát, képtelen vagyok elaludni. Szinte hipnotizál a váltakozó fénye, ahogyan a látható spektrum teljes színskáláját bejárja. Lenyűgöző találmány. A tenyeremben is elfér a talpa, mégis ott van benne az univerzum, legalábbis a szemmel felfogható formájának alkotórészei.

Vajon mi lehet a vörös és az ibolya végpontokon túl? Biztosan gyönyörű az is, milyen aljas oka volna másnak lenni. Ha belegondolok, mennyire korlátoltak vagyunk… Szívesen megnézném, ami a határok mögött rejtőzik, persze valamilyen spécibb belső szenzorokkal.

Az ágyon törökülésben gubbasztva hajnali 2 óra 18 perckor kínos érzés ilyen értelmetlenségeken gondolkodni, rég aludnom kellene, mert ez a nap sem lesz könnyebb az előzőnél. Nem megy, sokadszorra nem.

A szobán túli holdfényes félhomályban erős szél hajlítja az alig néhány méterre álló, öreg fenyőnek égbolt felé nyílként meredező lombját, vastag ágainak örökzöld végei rendszertelenül pöccintik meg néha a vékony ablaküveget.

A sűrű erdőn keresztül kicsiny fénypont pislákol a lakatlan, távoli hegyek irányából, remegő fénye szokatlan jelenségként villan át a kilométereken keresztül tartó vadon buja növényzeten.

Kicsit zavar, hogy nincs mintázat az ágvégek apró koppanásainak sorozatában, de a szél már csak ilyen. Jól tudom, hogy alapvetően nem ez a bosszantó körülmény az álmatlanságom tárgya, és nem is a kint uralkodó sejtelmesen riasztónak is mondható időjárás, hanem ami idebent van, valami itt a szobában, valami bennem.

Talán ébren van. Át kell mennem hozzá, nem bírom tovább nézni a bejárat mellett megüresedett ágyat.

Ki a szobából, jobbra 43,5 méter a folyosón, bal kanyar, 23,7 méter az északi toronyig, a csigalépcsőn le 97 lépcsőfok, majd egyenesen 14 méter és a második szoba jobbra, sima ügy. A térkép fejben összetéve, már csak el kell indulni.

– Gyerünk, nem vagy már gyerek–fújtatok egyet szinte hangtalanul. Szavaim így, ebben a formában nem feltétlenül igazak, de elég volt ebből a vergődésből.

Vénséges nyekergéssel nyílik a kétszáz éves ajtó, bezengi előttem a vaksötét folyosót.

Fény gyúl felettem, a domborműves faelemekkel gazdagon díszített mennyezetre szerelt, pulzusérzékelő világítótestek 10 méterenként kapcsolódnak fel.

Hideg van idekint, egyszál pizsamában elindulni lehet, hogy nem volt a legjobb ötlet. Szinte vacogok, görnyedő testtartásom és összefont karjaim sem tartják komfortosan a hőmérsékletemet, jobb lesz belehúzni. Már csak azért is, mert ha meglátnak idekint egyenruha nélkül, az bizony probléma lesz.

Ezek a körülmények sürgetnek csupán, nem az előttem és mögöttem tátongó sötétség. Nem az,

hogy az egykori szobatársam állítólag ismeretlen okból elindult az erdőben fel a hegyre, és azóta senki sem tudja, hogy hol van, és nem is az, hogy az alagsor lezárt területéről egyre gyakrabban hallok olyan hangokat, ami biztosan nem emberi beszéd. Nem, dehogy.

– Ez csak a hideg Alessia, ez csak a hideg – eddig elhittem, már nem annyira. Mindegy, már nem megyek vissza, beszélnem kell vele.

Majd a kamerák vigyáznak rám. Áh, hagyjuk már! Ott vannak mindenhol, a teljes épületet lefedik, de azt mondják, senki nem nézi őket, csakis életfunkciók figyelésére és későbbi viselkedéselemzésre szolgálnak. Ha belegondolok, ezek is aktiválódnak mindenre, ami úgymond számít, így most majd kiderül, hogy mennyire nézik, ha a képernyőn virítok a szabályellenes szerelésemben.

A szobákban bárki olyan posztert tesz ki, amilyet csak szeretne, illetve amihez hozzá tud jutni, de idekint sehol egy kép vagy festmény a falakon. Végig a legkülönbözőbb méretű szimbólumok függenek, amíg csak ellátni.

Feszület, Dávid-csillag, sarló-kalapács, félhold csillaggal, pentagramma, vörös csillag, a jin és jang kölcsönhatása, horogkereszt, szinte végtelen felsorolás kezdetei ezek. A világ minden tájáról származó, rég letűnt idők ideológiáinak ikonjai, de közte ma is létező vallások jelképei.

Ott van minden mozaikszerűen a falakon, ami gyönyörű, és minden más is, ami maga a rettenet.

Random egymás mellett sorakozik, ami az égbe emeli a bensőt, de ott van az is, ami a legsötétebb gonoszsággal pusztít el.

Ismerem mindet, legalábbis olyan szinten, amit tanítottak róluk. Ha belegondolok, a teljes világot könyvekből, prezentációkból, bitekből felépülő fájlokból, ellenőrzött internethasználatból és a többiekkel való korlátozott érintkezésből ismerem.

Sosem jártam még a kastély néhány kilométeres vonzáskörzetén túl, folyamatos monitorozás nélkül pedig még az érdes kőfalakkal határolt épületen kívül sem. Talán vágyom rá, de nem is tudom. Szabad nekem az ilyesmit? Végül is jó nekem itt, mindenem megvan. Ezt akár félhangosan is mondhattam volna, hadd jegyezzék fel. De ilyet ugye csak akkor gondolnék, ha üldözési mániám lenne. Ami nincs. Természetesen nincs.

Elég ebből, a domborúra koptatott csigalépcső aljára nem volna helyes arccal lefelé érkezni, habár most majdnem sikerült, jobb lesz egyelőre földhözragadtabb dolgokkal foglalkoznom.

Ez lesz az ajtaja, remélem, hogy ébren van. Két határozott kopogás, ennyi elég lesz, ha alszik, akkor erre úgysem kel fel.

– Tessék! – hallatszik bentről a meglepett, de kedves hangja, hát fent van, nem gondoltam volna.

Inkább visszamegyek a szobámba, illetlen dolog ilyenkor a semmilyen problémáimmal jönni. Már a torony lépcsőjénél járok, mikor nyílik mögöttem az ajtó.

– Alessia?

– Sajnálom, Tanárnő, nem akartam zavarni, butaság volt idejönnöm.

– Hát, nem a legjobb időzítés, mert ha jól tudom, holnap főként kondicionális óráid lesznek, de ha már eljöttél ilyenkor, biztosan jó okod volt rá – folytatja vastag fekete keretes szemüvege mögött szemöldökét felhúzva.

Mindig nyugtató szavai közben pironkodva fordultam meg, jelenleg nem is jönnek ki hangok a számon értelmes válasz formájában.

– Megint félsz elaludni? – kérdi kis várakozás után, hátha megszólalok. Helyesen irányzott kérdését csak két bólintással tudom nyugtázni.

– Gyere! – invitál be magához, jobb karja előrenyújtásáva.

Nem először járok nála, valahogy mindig belső béke áraszt el a lakrészében. Jó itt lenni, mert úgy érzem, hogy ő megért engem. Egyértelműen látszik, még javában fent volt, a dolgozószobája íróasztalán papírlapokra kézzel festett ábrák hevernek szerteszét, számítógépén az egyik társam adatlapja látszik megnyitva, de azt még pontosan nem tudom kivenni, hogy kié.

– Kémkedni jöttél? Azt hittem, hogy a hónapban nincs ilyen jellegű gyakorlati foglalkozásod. Ha lenne, akkor is csak meghatározott Növendékekre terjedhetne ki – szól rám a helyiségbe utánam lépve.

– Nem, dehogy, bocsánat, Tanárnő! – vágom rá fejemet csóválva, zavaromban a hajamat a fülem mögé igazítva, még talán hátra is léptem egyet az ajtó felé.

– Nyugalom – folytatja, miközben elsétál mögöttem és vállamat megérinti. – Mindig is kicsivel kíváncsibb voltál, mint a többiek, ami jó, de ha már olyat teszel, amit jobb, ha más nem lát, akkor csináld is úgy, hogy ne vegyék észre! Na, ezt írd fel gyorsan a haszontalan tanácsaimról vezetett füzetbe – folytatja elnevetve magát, majd az asztalához leülve rám mutat. – Mert tudom, hogy van ilyenetek és egyszer megtalálom!

– Tanárnő, én nem… – kezdem a magyarázkodást halkuló hangon.

– Alessia, valóban élethivatásnak mondható az enyém, főleg ebben a környezetben – szól közbe a szobáján végignézve, – de éjjel 2 és 3 óra közt épp hivatalosan nem vagyok pszichológiatanár, így hívj továbbra is Teresának, ahogy abban ugye korábban már megegyeztünk, elvégre tizenöt évvel vagyok csak vénebb nálad – fejezi be még mindig kedvesen, de már kissé kioktatóan, a szemüvege felett kipillantva.

Mindig fiatalabbnak gondoltam, nem hittem volna, hogy már harminc éves, szeretnék egyszer olyan szép és kedves lenni, mint ő. Az összes tanár idősebb és mogorvább nála, lehet, hogy csak idő

kérdése és ő is befordul? Kár lenne érte. Ha megtörténik, az biztosan ennek a helynek a hibája lesz.

– Szóval? – zökkent ki leplezett felmagasztalásából, amiből ő csak a bamba tekintetemet érzékelhette, miközben félszegen leültem vele szembe, a beszélgetni vágyóknak fenntartott fotelbe.

Állát a köztünk válaszvonalként húzódó asztalra simuló kézfejére hajtja, így néz rám figyelmes, de

napszakhoz illeszkedő, fáradt tekintettel.

– Ugyanaz, mint a múltkor.

– Meg is történt?

– Nem, csak félek, hogy ha elalszok, akkor megint megtörténik.

– Alessia, rá fogunk jönni, hogy mi okozza, de addig jusson eszedbe, hogy, ez csak egy álom –

magyarázza, miközben felemeli fejét a kezeiről. – Egy szimpla álom, nem pedig a valóság.

– Igen, ezt tudom… Teresa, és mindig próbálok erre gondolni, de annyira valóságos… Mintha minden alkalommal átélném az egészet, mindig ugyanúgy.

– Állhat valamilyen trauma a hátterében, vagy az, hogy túl vagytok terhelve, de ez akkor is csak egy álom marad, ne félj miatta. Ha beleegyezel, kérek engedélyt Romano igazgatótól a közvetlen alvásfigyelésre. Kicsit kényelmetlen lesz, de hátha előrébb jutunk. Mit szólsz hozzá? – kérdi lelkesítően.

– Nem is tudom, és ha kiderül, hogy valamilyen szervi elváltozásról van szó?

– Azt már a kamerarendszer kimutatta volna, ilyen miatt ne aggódj! – válaszolja, miközben elmosolyodik a gyerekesen naiv nyugtalanságomon.

– A kamerák… – jön ki belőlem árnyalatnyi fanyalgás formájában, miközben hitetlenül pillantok félre.

Visszafogom magam, mégis csak az egyik tanárral, a másik oldallal beszélek, bármennyire is közvetlen és rokonszenves.

Hogy mennyire utálom azokat a szüntelenül bámuló gépszemeket. Élet az egyáltalán, ha egyetlen pillanatnyi olyan idő sincs, ami látószögön kívüli, ami az enyém? Csakis az enyém!

– A kamerák hasznosak, értetek vannak – folyatja határozottan, mintha hallotta volna, amit gondoltam, pedig nyilván nem.

Úgy hangzott, mint valami betanult, hivatalos reklámszöveg, amit kötelezően mondania kell, pedig a privát véleménye egészen más. De lehet, hogy csak túlképzelem a dolgot, mindegy nem ezért vagyok most itt.

– Hát legyen, tulajdonképpen vesztenivalóm nincs vele, csak múljon el, ami van – feleltem neki kimérten, és talán érezte a hangomban a lemondást, talán kicsit az egész itteni lét helyességéről is, mert felállt a székéből és mellém guggolt.

– Mindig van mód elrejtőzni – suttogja a fülembe.

Közvetlensége mélyen megdöbbent ebben a végletekig szabályozott rendszerben.

– Csak meg kell találnod a módját – folytatja elhajolva az arcomtól, mélyen a szemeimbe nézve.

A legtöbb tanár tekintetében általában hideg közönyt látok, esetleg dühöt, de gyakran a múló örömöt is, mikor valami olyat teszek, ami az oktatási célhoz hű és előirányzott. Teresa irigylésre méltóan szép arcára viszont most olyan érzés ült ki, amit eddig még felnőttek arcán a kastélyban soha nem láttam. Sajnálat, irántam. Vegytiszta sajnálat.

– Lehet, hogy kint van, de az is elképzelhető, hogy odabent találod meg – pillant bólintva a mellkasom felé. – Ha elfogadod tőlem… – folytatja most először bizonytalankodva, majd kis hezitálás és sóhajtás után megint megszólal -… Ha ezt elfogadod tőlem, sose körülötted keresd, ami kitartó és valódi érték, mert az ott van nálad, te formálod. A tiéd és soha, senki nem veheti el tőled.

Még egy pillanatra lágyan megfogta az ölemben pihenő kezeimet, mielőtt könnyfátyollal párásodó szemekkel felálltam, és elhagytam a szobát, persze a kellő tiszteletet fejbiccentésemmel megadva a hálám jeléül minden elhangzottért.

A visszaúton ütemesen felkapcsolódó lámpák fényében elgondolkodtam Teresa bennem visszhangzó szavain, hogy vajon pontosan mire is gondolhatott. Láthatóan megérintette a helyzetem, amire válaszként a verbális útravalót is megkaptam, illő volna hát helyén értelmezni tanácsát.

A jelképek. A folyosókon szembe tóduló fali szimbólumok kilencven százalékban azt sugallják, létezik valami, valaki a Falakon túl, akit keresnünk kell, mert ha eljutunk hozzá, akkor eltűnik minden, ami hiányérzetet szül.

Teresa nem tanácsolhatta azt, hogy forduljak el ettől, sosem ártana nekem, ebben biztos vagyok, csak annyit mondott, hogy ne kint keressem. És a többiek? A társaimmal való kapcsolatépítés nem pont a kulcs ahhoz, akit az emberiség sok ezer éve keres? Ha egyáltalán létezik.

Magas ez nekem. Éppen úgy, mint ez a lépcsősor így hajnali 3 körül, mégis mennyi fok van még hátra? Ahogy reménykedően nézek felfelé, az alsó szint folyosójáról a toronyba szűrődő fényjáték fakó örvénynek láttatja a fejem felett körbe járó lépcsőházat, míg mindent el nem borít az összefüggő

sötét.

Hová tűnt a világítás? Semmit sem látok a feketeségben. Áthatolhatatlannak érzem, egy lépést sem merek tenni tovább.

Nagyon hideg van, és olyan egyedül vagyok, mint talán még soha. Nincs más velem, csak az egyre lassuló szívverésem, miközben a pulzusommal szinkronban csillapodó légvételeimet hallom.

Egy perc is eltelt talán. Eddig féltem, de most már inkább érthetetlen szomorúság mardos, úgy érzem, még talán szívesen meg is halnék, ha a döntésemen múlna. Nincs torony, nincs kastély, nincs Teresa, most még dimenziók által határolt tér sincs, nincs semmi, csak én. Bármit megtennék, hogy az állapot elmúljon.

A megint felettem tekergő fakó örvényből fény gyúl a korábbi torony tetején, majd ahogy leereszkedik körém, apró, sárga fénypontok rajzolódnak ki belőle, melyek arcokká, idős, megkeseredett, gyűlöletes tekintetű emberi fejekké duzzadnak. A leszállt szürke füstöt vágva a testem körül keringenek, és egyszerre tátognak valamit némán, de nem értem, nem bírom leolvasni a szájukról szavaikat.

Éppen egy hajszálvékony fénycsík rajzolódik ki a lábaim alatt, talán egy kört és egy benne lévő, egyenes vonalakból álló alakzatot kezd formálni, mikor mindent elárasztó fehér fény érkezik a magasból, és hirtelen erős ütés párosul mellé a tarkómon.

Megint a sötétség. Szúró fájdalom lüktet a koponyám hátsó részén, lassan feleszmélek a védhetetlen sújtást követő eszméletvesztésemből. Megint csak álom volt?

Felettem fehér pontok pislákolnak, távoli testecskékként úsznak el az égen. Szorosan tartja a törzsem valami, mozdulni sem bírok. Röviden, és egyszerűen kommunikál a vele lévővel, szavait nem értem, de valahogyan felfogom a gondolatait. Mintha a fejében lennék, melyen keresztül most már megértem, hogy nem lent vagyok a talajon, hanem fent az égben.

A kezében tart engem, így száll az éjszakai égbolton, miközben a mélyben fekvő településeket látom elsuhanni alattunk.

Végzetes magasságban lehetünk, mégsem félek tőlük, tudom, hogy nem fognak bántani, a kiszabadításomra érkeztek. Nehezen bírom fordítani a nyakam, de annyit a jobb szemem perifériájából látok belőlük, hogy alakjuk emberi, és a halkan surrogó, hófehér tollakkal borított szárnyaik ütemes csapásaival kapaszkodnak a légáramlatokba.

Át! A szárnyas oltalmazóm korábban történtek miatti kusza gondolatait mostanra ez az egyetlen szóba összefoglalt terv borította el. Fogalmam sincs, hogy mi az úti cél, de egyet biztosan érzek, haza akar vinni.

Halk süvítést hallok, mögülünk érkezik, pillanatról pillanatra egyre hangosabb fütyüléssé erősödik.

Süketítő a robbanás cipelőmnek altestén, fülsípolás közepette zuhanunk a föld felé. Erdők közti tisztás körvonalazódik ki alattunk, a horizontig érő hegységlánc vonulatai közt.

Lassan tudatát vesztő elragadóm esetlen vitorlázással próbál a körülményekhez képest tompítani az elkerülhetetlennek tűnő becsapódáson, a saját torzójával védi testemet.

Elsötétül a világ, mindenem fáj. A lassan múló fülzúgást automata fegyverek ropogása váltja fel. A szöktetőmet már egyáltalán nem hallom, nem érzem őt semmilyen formában. Az erőszak gépies hangjai közé szúrva kiáltások is kivehetők, határozottan emberi szavakká formált utasításokként ütik meg a fülem.

A háborús zajok másodpercek alatt szűnnek meg, bármi is történt, tervszerű és gyors mészárlás zajlott le, most higgadtabb kommunikáció veszi kezdetét.

– Gyere, itt van! – szólal meg egy férfihang, majd megfontolt lépéseket hallok közeledni felém.

Két egymás utáni erős rúgással illet a törzsem jobb oldalán, kemény bakancs orrának tompa szúrása kínozza tovább összetört testemet.

– Még él, talán – folytatja hideg közönnyel.

A szemeimet utolsónak érzett erőmmel próbálom felnyitni, de akkor is megéri. Levegőt is alig kapok, vér borítja el a torkom, de látni akarom őt. Rövid, barna a haja, sötét egyenruhát visel, nyakig behúzva. Átlagos arc, de talán emlékezni fogok rá, ha még esélyt kapok arra, hogy esetleg éljek egy kicsit.

– Kis tetű, legszívesebben most rögtön kettészakítanálak – folytatja aljasul nevetve, mellém hajolva és félig fagyott testemet a vér borította karomnál fogva elemeli a pázsitról.

– Mit művelsz, tedd már le, te idióta! – rohan hozzánk egy másik férfi, vékonyabb az arca, félig arcába lóg világos haja, alatta szemüveget visel. – Miatta jöttünk, ennyire nem lehetsz barom! – hajol mellém a második, miközben nagyot taszít vállával a tiprómon.

Megint a talajon vagyok. Az ismeretlen a nyakamnál és a mellkasomnál babrál, az életfunkcióimat vizsgálgatja.

– Ez csak egy nyomorult csecsemő, hagyjuk már! – folytatja az első, majd egy sziklára leülve keresztbe veti lábait, és rágyújt. – Semmit se ér ez, hidd el nekem, valami nagyon félrement odafent, a francnak jöttünk ide. Ami viszont tény, hogy buktuk a svédet és a belgát. Két ügynök! Nem egy, kettő, baszd meg! Ezért itt! – mutat rám, mint valami hitvány szemétre.

Talán az volnék? Lehet. Nem tudom, hogy ki vagyok. Talán tényleg csak hulladék.

– Igen, ezért itt. Ezért, ami talán... – folytatja, miközben egy rózsaszínen vibráló furcsa kézi eszközzel melegíti a testem.

– Áh! – legyint a másik közbevágva és elfordulva, tovább füstölve. – Baromság… De csinálj, amit akarsz, csak menjünk már, kajálnék.

– Te vagy a jövő, apróság! Te vagy a jövő. – folytatja mosolyogva, majd minden elfehéredik.

Szivárványt szülve bontotta komponenseire a felkelő Nap fényét a jobb mutatóujjam végén összegyűlt folyadékcseppecske, mielőtt ernyedt tenyerem végéről elszakadva a korhadó padlóra hullt. Senki más nem láthatta, a parányi csoda csak az enyém volt.

Nedves a hátam, mintha hideg vízzel feltöltöttkádban volnék, pedig csak az ágyamban fekszem.

Amíg a saját izzadtságomban fürdőztem, kint új nap virradt, de az éjjeli rémség legalább csak múlóképzet volt.

Eddig mindig pontosan ugyanazt álmodtam, de ez most valahogy más volt. A sárga fényben remegő arcokon eddig sosem láttam túl, de ennél most jóval több történt.

Miért? Mit csináltam másképp, mint eddig? Lehet, hogy tényleg csak túlterhelt volnék, és a szervezetem elkezdett megküzdeni? Talán beszélnem kellene Teresával a dologról. Órák után meg is keresem.

– Órák! Na, ne már! – a valószínűleg sokadik ébresztőhang kérlelhetetlenül jelzi, hét percem van

elkészülni. Sosem kések, nem ma fogom elkezdeni. A -3. szinten kezdek, 2 perc 47 másodperc alatt megoldható, gyorsan magamra kapom az edzéshez hivatalos szettet, meglesz ez.

2. Vörösig

Nem szeretek idelent lenni, sehol egy ablak, csakis az erős, hideg LED-fény. Amit errefelé látni, egészen a -42. szintig minden mesterséges rajtunk kívül. Egyedül a küzdőterem párnázott szőnyeggel borított padlóját kedvelem, finoman masszírozza a talpam, egészen kellemes.

– Alessia! Hol a fejed? – szól a határozott és barátságtalan megszólítás az edzőtől.

– Elnézést, Tanár úr! – szegezem előre az állam, nem lógathatom tovább, ideje koncentrálni.

A következő órák feladatait magyarázza. Melegítés, gyakorlás, erőszak, gyakorlás, erőszak és még egy kis erőszak a mai menetrend, igazán nagyon várom...

Számtalan harcművészetet ismerek elméleti és tapasztalati szinten is, de mind ugyanarról a felesleges, elkerülhető dologról szól. Mindegy, most ez a feladat, ezt kell végrehajtani. A hely úgyis ezt várja tőlünk, a jéghideg, feltétel nélküli, magas színvonalú végrehajtás ösztönszintű szándékát.

Mint a robotok, úgy állunk egymással szemben hatan-hatan a tíz méter széles szőnyeg hosszabb oldalainak peremén. Laza, de mégis szabályosan feszes pihenőállásban hallgatjuk a középkorú oktató aranyköpéseit.

Komikus egy sorminta a szemközti csapat. Semmilyen-szürke melegítőben nagyjából egyformán magas, szinte teljesen kopasz fiúk, és jellegtelenül hátrafogott hajú lányok, itt hozzávetőlegesen mindenki a mellette álló hasonmása.

A világon minden jelképet, emblémát, logót, címert ismerünk, azok jelentését és eszmei hátterét is megtanultuk, kivéve egyet. Senkinek nem tűnik fel, hogy csak arról a szemünket is kiszúró ábráról nem tudunk semmit, ami az összes ruhánkon ott van a kulcscsont közepe alatt 6,9 centiméterrel?

Senki sem merte még feltenni a kérdést, hogy mégis mit jelentenek az egymásba forduló fehér és világoskék háromszögek? Jóllehet, a kék csak a mi fokozatunkon kék, a többi fokozaton ettől eltérő.

– Mondom a párokat! – a sok felesleges, lelkesíteni próbáló, de inkább fárasztó szöveg után jöjjön hát az a szerencsés, akivel ma csépelni fogjuk egymást. – Owen és Mats – hangzik az első leosztás.

– Ha összekerülünk, ma szétalázlak, te kis nyomi!

Rosa a tanár szavába vágva kezd kóstolgatni, a tőle megszokott stílusban. Órákon kívül megszoktam, de elég bátor, hogy most már itt is beszólogat. Na, ezt nem hagyom annyiban.

– Hogy mit mondtál? – kérdezek vissza halkan, értetlen arccal, de nem felel, csak elcsodálkozva bámul vissza rám azzal a kerek, bamba fejével.

– Alessia, van valami probléma? – szólít meg a foglalkozást vezető felém fordulva.

Nem értem, ha Rosa kezdte a rendbontást, akkor miért engem talál meg?

– Nem… nem, Tanár úr, én csak… – nem is tudom befejezni, mert folytatja.

– Ha nincs egyszerű és világos válaszod a hebegésen kívül, akkor el se kezdd a magyarázkodást, nem vagyok rá kíváncsi!

Keller tanár úr kimérten pillant a terem kopár mennyezetének négy sarkába, majd a lencsék alatt világító zöld fénypontok alapján nyugtázza, semmi érdemi gondom nem lehet. Ennyi vagyok neki, életfunkciók összessége.

A rendhagyó helyzet protokoll szerinti kezelése megtörtént, láthatóan a jobb fülébe dugaszolt fekete vevőegységen keresztül sem érkezett olyan utasítás, ami a tevékenységünk normál menetét tovább akadályozná.

Rosa még mindig elképedve szegezi rám tekintetét, míg a mellette álló Mats csupán bosszús sóhajtással, Leo alig látható fejingatással fejezi ki véleményét a miattam kialakult aprócska közjátékról.

Tényleg nem is Rosa kezdte volna? Lehet, hogy csak hallucináltam. Ébren még sosem volt ilyen, ez így nagyon gáz, még napközben tényleg megkeresem Teresát.

– Leo és Gianna – folytatódik a casting az agresszió színpadára. Kit érdekel, láttam Rosát, ahogyan rám nézett, biztosan ezt…

– Gondolta? – csúszik ki suttogásként a számon.

– Alessia – fordul hozzám megint az oktató.

– Keller tanár úr? – kérdezek vissza, felismerésemből eszmélve.

– Mondom, Rosa és Alessia. Ti vagytok a harmadik pár. Jól vagy, Növendék? – kérdi, szemöldökét unottan felhúzva az oktató.

– Természetesen, készen állok – válaszolom erőltetetten elmosolyodva, hisz ez az elvárás, mindig fittnek lenni, fejben és testben egyaránt.

– Remek, akkor most álljatok egy lépést hátrébb, ma szintet lépünk – kezdi, mire a magukat legelszántabbnak gondolók tekintete is megremeg.

Többen egymásra pillantunk, fogalmunk sincs, hogy mi következik most.

Keller lassan, domináns léptekkel sétál le a szőnyegről, süt róla, hogy a leckéinek minden pillanatát élvezi, a küzdőtérre szorítkozó királyságának képzelt ábrándjában lubickol.

A bejárat melletti kapcsolószekrénybe nyúl, majd az elektromos relé átkattanásával elkezd süllyedni előttünk a szőnyeg, melyre két oldalról gépies nyekergéssel kísérve érdes felületű beton kerül burkolatként. Jól látszik, nem kiképzésre szolgáló felület, csupán vastag fedele egy valódi

oktatásra szolgáló eszköznek.

Négy hónapja elvette a fejvédőt, kettővel utána kiköptette a szájüregünkből a műanyagot. Öt héttel ezelőtt már nem hogy változtatgatta, mekkora unciás kesztyűt vehetünk fel, hanem pusztakézzel kellett harcolnunk.

– Mit bámultok? – kérdezi karjait széttárva, ordítva. – Öt év és odakint lesztek! Aki keresztezi az utatokat, nem párnával fog dobálni titeket, a szőnyeget és a többi kenceficét ideje már kinőni!

10,3 másodpercnyi fagyott csend követi súlyos kijelentését, mereven nézzük a velünk szemben állókat, majd Keller tovább beszél.

– Egy-egy elleni harcok lesznek. Első pár! – Mezítláb érkezik a két fiú a hideg és rücskös felületre, egymással szembe.

Mindketten idegenkedve toporognak az ismeretlen terepen, de fegyelmezettek, vállaik apró mozdulatú melegítésével készülnek az összecsapásra.

– Owennek krav maga, Mats pedig ju-jitsu. A küzdelem citromsárgáig tart.– hangzik az utasítás –

Mehet!

A spontán kiosztott harcművészetekre korlátozottság tudatában lassan keringenek egymás körül az ellenfelek.

Jó srácok, de Owennek csak az felelne meg, ha a maga hosszú hajú másába lehetne szerelmes, talán így is van, ki tudja. A legendásan világítószőke hajú Mats pedig szerintem még a zuhany alatt is vigyázzállásban mered maga elé. Igazi éltanulók, minden teszten a top 5-ben végeznek, és nem csak az évfolyamon. Ha a kastély dárdájának két hegye lehetne, ők volnának azok, pedig még nem is végzősök. Owen az egyetlen fekete fiú jelenleg a kastélyban, 81 kiló izom, és…

– Vége! – zárja le a harcot Keller, ez hamar el is dőlt.

A kamerák citromsárga fényjelzése alatt Mats bosszús tekintettel, de szokásos, karót nyelt fegyelmezettséggel kullog vissza a helyére. A szájából kicsorduló, és álláról cseppenő vért okozó hámszakadást mintha meg sem érezné. Elég ijesztő, néha nem is tudom, hogy ez elszántság csupán, vagy kirobbanásra váró őrület, amivel előbb-utóbb szembe kell néznünk. Bízom Teresában, rendszeresen vizsgál mindannyiunkat.

Owen is felkel, flegma stílussal, szemöldöke felhúzásával kísért vigyorral illet. Ha ezzel próbált imponálni, nagyon rossz helyen jár, unott és lassú pillantáson kívül mással nem tudom viszonozni gyámoltalan gesztusát.

A fény ismét zöldre vált, amint Keller a fülében viselt adóvevőt középső ujjával megpöccinti.

– Második pár. – Leo és Gianna, stílusok leosztva, az igazságos balansz tökéletesen eltávolítva. –

A harc narancssárgáig tart!

Mi van? Egymásra nézünk értetlenül Owennel. Most komolyan orvosi kezelésig kell ütni Giannát?

Értem, hogy reális körülményeket próbál szimulálni, de így két napig lesz a -5. szinten. Mindegy, majd időnként lemegyek hozzá. Nem is igazi Növendék, aki még nem volt ott egyhuzamban hét napot.

– Mats és Owen! – zeng a határozott felszólítás, mire mindketten még feszesebben húzzák ki magukat – Vigyétek őt! – folytatja, lelketlen egyhangúsággal Keller, mire a srácok a terem szélén a kapcsolószekrény mellé támasztott hordágyra emelik az ájult Gianna péppé vert, vérfoltos testét, majd kimennek vele a teremnek csakis Keller hangjára nyíló vasajtaján.

– Harmadik pár. Rosa kick-boksz… – kis szünettel felém fordul, mintha a szája sarkát kaján mosolyra húzná, de lehet, hogy csak beképzelem magamnak – Alessia boksz.

Számtalan harcművészetben jártas vagyok, de ezt mégis hogy ugorjam meg? Én 54, ő legalább 71

kiló, akár hátra is köttethette volna a kezem, ha tényleg ennyire ki nem állhat engem.

– A küzdelem vörösig tart – folytatja, majd többen felszisszennek mögöttem.

Mind tisztában vagyunk vele, mit jelent a kamerarendszer vörös színfokozata, én úgy tudom, hogy ez csak végzősöknél engedélyezett. Mellékes dolog, most itt kell lennem fejben, nincs helye a rendszer hatástalan bírálatának.

– Végre! Most véged van, kisgyerek!

Megint hallom őt, nem mozog a szája, de biztos vagyok benne, hogy ő szólt, itt és most. Nem értem, mi történik, de érzem, hogy meg kell ragadnom. Fel tudom használni, előnyt tudok kovácsolni belőle. Ahogyan felfogom a gondolatát, talán azt is megláthatom, mit tervez.

Lábbal kezd. De melyikkel? Jobb lábfej talppal előre, rögtön, ahogyan elhangzik a kezdő

vezényszó. Rendben, gyere!

– Mehet! – hangzik a bántalmazás legitimációja.

Simán lépek ki Rosa teljes törzsének súlyát felhasználó rúgása elől, mert a különös segítség birtokában számítottam rá. Orrnyergét jobb horogütésem az agyáig tolja.

0,4 másodperc, ennyire volt szükségem, hogy Góliátot tehetetlen zsákként döntsem le a lábairól.

Ájult teste hiába védtelen, nincs vége.

Vörösig tart. Mellkasa a térdeim közt, szörcsögő orrára egyenletesen sújtanak le ökölbe szorított kezeim, lélektelen végtelenséggel. Utálom a vér szagát, negyvenhatodik ütésemre reccsenő

koponyája alatt olyan minden, akár a szivacs, sosem éreztem még hasonlót.

Lelkifurdalás, empátia, kegyelem? Egyszerre kiáltanak bennem, hiába próbálták őket az évek során kiiktatni a feltétlen engedelmesség oltárán.

Vörösig tart. 8 másodperce már egyáltalán nem hallom őt, utoljára szobatársaira gondolt, az emlékeiben épp talán nevettek valamin. Fogalmam sincs, hogy min, de nem is fontos, boldog volt tőle, kaput záró tudatának utolsó felsóhajtása lehetett.

Vörösig tart. Hallottam már hasonló történetről, de szemtanúja még sosem voltam, nemhogy

hóhérja. Reméltem, hogy örökre elkerül ez a saját lelket pusztító szerep. Még fel sem érem ésszel, mit teszek, fogalmam sincs, milyen emberként állok fel majd innen.

– Vége – hallatszik a beteg rituálé higgadt zárszava, vörösig tartott.

– Vörösig – tör elő belőlem halk, dacos suttogásként.

Kriptai csend lesz úrrá a termen. Alkarom közepéig véres kezeimet reszkető gyengültséggel emelem ki Rosa egykori arcából. Marietta maga elé meredő, jádezöld szemeiből kigördülő magányos könnycseppjét látva hirtelen olyan érzés töltött el, amit egyáltalán nem vártam. Megnyugvás. Jó érzés látni, hogy még igenis létezik a valódi énünk, van még bennünk emberség, még idelent is él az együttérzés némelyikünkben.

– Nem engedélyeztem, hogy beszélj. Állj fel! – hallom a foglalkozásvezető kőkemény szavait a korábbi, visszafoghatatlanul nyögött szavam miatt.

Remegnek a lábaim, de parancsszóra felállok. Nem érzem egyik öklömet sem, csak a jéghideg, bőrt karcoló betont a talpam alatt, és a lábfejeim belső feléhez tóduló langyos folyadékot.

Visszaállok a helyemre, egész testemben reszketek. Teresa szavai csendülnek fel az elmémben, valahogy belső békére kell lelnem. Muszáj rövid úton kizárnom a külvilágot, különben felfogom, hogy mit tettem. Vagy legalább valaki szólaljon már meg, és történjen valami, ami elvonja a figyelmem, mert így megőrülök!

– Noah! – szólal meg ismét a mester, mire a szemközti sorfal bal szélső tagja megrendült görnyedtségéből húzza ki magát. – Kísérd Alessiát a -7. szintre és lássák el a sérüléseit. Öt percet kapsz, hogy visszaérj.

Gyorsan ereszkedik a felvonó, de Noah számára nem eléggé. Sokkosan toporog mellettem, szánalmas, ahogy csak azon jár az esze, hogy visszaérjen időben, nehogy őt is hasonló párharcra küldjék.

– Higgadj le, erre a hónapra szerintem megvolt a Vörös Viadal – szólítom meg kelletlenül szerencsétlent.

– Ja… Miért mondod ezt? Nem… nem gondolkodtam ezen. Miért tenném? Nem zavarna…

egyáltalán – dadogja.

– Hát persze.

Saját melegítőfelsőmet csavartam szilánkosra tört ujjperceim és megrepedt alkarcsontjaim köré, mert Noah a saját sorsán való rágódás közben még arra sem volt képes, hogy jobb zsebéből odaadja azt a begyűrt rongyot, amit tisztaságmániájának kielégítésére egész nap magával hurcol, óráról órára.

– Leértünk, menj vissza nyugodtan, Noah. Innen megoldom, köszi, nem fogok elájulni, vagy ilyesmi.

– Oké, szia! – még be sem fejeztem, de már idegből kattogtatja a -3. szint gombját. Jól van, menjél, el ne késs.

A kórházszint. A külvilágban állítólag hónapokat vesz igénybe, amíg egy törött csont teljesen meggyógyul, itt egy injekciókúrával órákon belül megoldják az egészet, a szöveti regenerálódással együtt. Valamiféle szintetikus, fehér fényt kibocsátó anyagot használnak, de az igazgatón és a szint személyzetén kívül állítólag senki sem tudja, hogy pontosan mi is az.

– Alessia! Már értesítettek, hogy jössz, mutasd! – lép ki a 8. kezelőből Holz doktornő.

– Nem olyan vészes, Doktornő, azt hiszem, hogy egyik radius sem tört el – próbálom lazán venni, csak ijesztően néz ki, de a rengeteg alvadt vér alatt szinte alig fáj.

– Szent Ég, te lány, hogy nézel ki!? – úgy tűnik, ő másképp látja. – Gyere, sietnünk kell! Az Igazgató úr már vár az irodájában.

– Tessék? De hát én…

– El se kezdd, Alessia! Nem, nem tudom, hogy miért, de hívat, és ha Romano úr közvetlen beszélgetésre szólít magához egy Növendéket, akkor jobb, ha az illető meg is jelenik nála időben –

figyelmeztet, a doktornőtől megszokott hasznossági fokkal.

Beleköthetetlen és jogos szavaira gondterhelt sóhajtásomon kívül mást nem is tudok válaszolni.

Alig tíz perces a terápia, a megszokott módon zajlik le. Mindenkinek tört már csontja, intézményszinten havi rutinnak mondható a fehérköpenyesek meglátogatása idelent. Fáslit kapok mindkét karomra az ujjaim végéig, félkész múmiaként távozom Holz doktortól. Bárcsak ilyen könnyen tudnám hátrahagyni azt is, amit Keller kiterjesztett karjaként Rosával tettem, de a lelket kiiktató képzési metódus hatásai ellenére a mardosó bűntudat lassan terjedő fekélyként árad szét, és borítja el a tudatomat.

Eltávolodva egyre gyengébben, de még érzem a dokit, de Rosával ellentétben az ő gondolatait most pontosan nem láttam. Akármi is történik velem, hullámzóan tör rám, időszakosan és szabálytalan erősséggel tágítja ki érzékszerveim perifériáját. Nincs benne minta, legalábbis a kevés képzeletbeli mérési adat miatt még nem látom át, hogy periodikus-e.

Rá fogok jönni. Ha valamiben igazán jó vagyok, akkor az a rendszer felismerése a látszólagos és elmémet kaparó káoszban.

Az is lehet, hogy nincs itt semmilyen misztikum, csak simán megkattanok, és épp az őrület egyirányú lejtőjén rohanok a mélybe. Akár, nem tudom. Teresa lehet a megoldás.

Közvetlenül még nem mehetek hozzá, mert a nagyfőnök kéret magához, ami pedig minden mással szemben prioritást élvez.

Távolságtartó, szögletes férfi, de hát milyen legyen az, akinek a vesztébe rohanó világ háborgó tengerén úszó magányos bolondokháza kormánylapátját az előre kijelölt irányba kell tartania.

Fogalmam sincs, hogy mit akar tőlem, de nyugtalanság fogott el miatta. Talán a Rosával történtekről akar beszélni? Kézenfekvő lenne, éppen most. Viszont rendkívül ritka, hogy közvetlenül beavatkozik az oktatásba, itt minden részfeladatra megvan a megfelelő szakember. Talán nem is a képzésemről lesz szó?

Töprengésemben hangos sóhajtással figyelem a tükörfényes liftajtót magam előtt, a fejem feletti kamera zöld fénye mutatja, az életfunkcióimmal minden rendben. Megnyugszom, de nem a biztonsági berendezés álságos jelzésétől, hanem mert hamarosan újra a felszín felett lehetek.

Szörnyű idelent. Habár nem vagyok klausztrofóbiás, mert ugye nem is lehetnék az, jobb szeretem, ha az ablakon túl fákat és hegyeket látok. Karnyújtásnyira létező csodákat, nem pedig újabb és újabb pszichégyilkoló labort vagy tantermet.

Oktatásra siető diákok, szorgos hangyákként zsizsegő szinte egyforma bábfigurák négy és tizennyolc éves életkor közt viszonylag fegyelmezett forgalmi rendben a 2. szint folyosóján. A föld mélyébe vájt fordított felhőkarcolóba vezető lépcsőházak és felvonók egyaránt csúcsidői kihasználtságtól terheltek, mikor újra a felszín fölé érek. Csupa vér a ruhám, de senkit sem érdekel, megszokott látvány ez. Másodpercnyi pillantásoknál többre nem vagyok érdemes senki tekintetében sem, de most még ezek az apró figyelemcsomagocskák is zavarnak. Legszívesebben rögtön eltüntetném a tömegből való minimális kitűnésem okát, de nem lehet, előbb Romano, utána majd talán kapok engedélyt a tisztálkodásra.

A saját szobám előtt is elhaladok, közel az úti célom. Oktatók lakrészei és diákok szobái felváltva egymás mellett, mind egyforma bejárattal, sorszámok nélkül a labirintusként tekergő

folyosórendszerben. Mindenkinek tudnia kell, akár csukott szemmel is, hogy melyik felnőtt irodája hol található. Ez a belépő, aki ennyit sem tud megugrani, annak nincs helye köztünk. A kamerák értünk vannak, de egyre biztosabb vagyok benne, hogy 0-24-ben totálban megfigyelnek, nem érdemes hibázni.

– A ruha! – jön ki belőlem hangosan a felismerés az ajtaja előtt, végre rájöttem, hogy miért van nála jelenésem.

Az éjjeli pizsamás produkcióm, ez lesz az, már minden világos. Mindegy, valahogy kimagyarázom.

– Tessék! – 4,1 másodperc, mire kopogásomra reagál odabentről, imádom számolni az időt hozzávetőleges pontossággal. Állítólag pusztító a kényszerességem, de nem tehetek róla, számolnom kell a nem létező ketyegését.

Nagy levegő, benyitok az elsőszámúhoz. Íróasztala mögött ül, hetven éves, de még mindig pokolian jóképű arca. Őszbe vegyülő, dús haja precízen belőve. Én most találkozok vele személyesen először, de nem hazudtak a legendák.

– Ülj le, Növendék! – hangzik a határozott, de valahogyan mégis emberséget sugárzó parancs, ennek megfelelően cselekszem.

Dr. Claudio Romano. Egyedül az ő irodájában látni névtáblát az asztalon. Nem mintha a többi

elöljáró titulusa, vezetékneve, és pontosan ismert második vagy harmadik keresztneve jelentéktelen lenne, ez köztudottan az igazgatói pozíció tanári karon felüli jogkörének szimbóluma.

Karosszékében hátradőlve hintázik alig észrevehető kilengésekkel, miközben hosszú, néma és egyre kínosabb másodpercek telnek el. Fürkésző tekintete célkeresztjében alvadt vérrel kent, zilált ábrázatom áll.

Makulátlan az öltönye. Azt mondják, minden napját huszonöt perc vasalással indítja, és addig nem is láthatja senki, amíg tökéletes szimmetriát nem mutat az öltözete. Milyen zakkant, mennyire szimpi! Már most látom, rengeteg közös van bennünk, habár ez most valószínűleg nemigen látszik rajtam.

– Alessia, hogyan győzted le Rosát? – töri meg a csendet a dolgok közepébe vágva, sarkos vezetőhöz hűen.

Hirtelen nem is tudom, mit felelhetnék, nem erre a témára számítottam.

– Hát… ő kick-bokszot kapott, így gyorsan átgondoltam, hogy az adott szabályrendszeren belül mivel támadhat – kezdem halkan, kissé magyarázkodóan. – Megfigyeltem, hogy a párharcokat nem nyújtja el, mert az állóképessége körülbelül 8,4-es. Mindig gyorsan akar győzni, ezért hirtelen és nagy erő kifejtésével szokott támadni. Rúgással ugye jóval nagyobb erőt tud kifejteni, mint karütéssel, neki pedig a jobb lába kicsivel erősebb, mint a bal, így kézenfekvőnek tűnt, hogy mi fog történni.

Nem válaszol tárgyilagos okfejtésemre, csak hümmög egyet és tovább figyeli a tekintetem.

Nagyon belé látnék most, de néma odabent is, legalábbis én nem érzek belőle semmit.

– Keller tanár úr utasítására vörösig tartott, én nem…

– Ne magyarázd, hogy miért kellett meggyilkolnod a társadat, arra nem vagyok kíváncsi, parancsra jártál el, a feladatot elvégezted. Rosa gyenge Növendék volt, így a vesztesége indokolttá vált – szakítja meg szabadkozásom elkeserítő közönnyel, láthatóan egyáltalán nem hatja meg egy tizenöt éves tanuló halála.

Ó nem, valami egészen más érdekli. Íróasztalának fiókjába nyúl, fekete távkapcsolót vesz a kezébe, és a bejárati ajtó melletti, falra szerelt monitor felé irányítja.

– Figyeld csak! – folytatja, engedélyt kaptam megfordulni, így is teszek.

Féltem, hogy mit kell látnom, a félelmem pedig be is igazolódott. A négy részére osztott képernyő

a küzdőteret mutatja, világos, hogy a kamerarendszer négy látószögéből rögzített eseményeket kell most újraélnem.

Nincs választásom, erősnek kell lennem. Aki bármelyik vizsgán megfekszik, az a képzést is bukja, ebből az iskolából pedig még senkit sem láttunk kilépni extanulóként. Márpedig itt nem csak hivatalos vizsgák vannak. Jól tudom, hogy ez is az, mint valójában minden más is ebben a tetves kastélyban.

A felvétel nem hosszú, a harmadik menetet látom és hallom, amint Keller kiosztja a technikákat, majd jön Rosával a kontakt, végül ellenfelem a talajon, a felvétel pedig a brutális rész előtt leáll.

A felvétel újra indul, a párharc kezdetén lelassul, majd megáll azon a ponton, amikor megmozdulunk. A momentumot jelentő másodpercet innentől véget nem érően mutatja a monitor, ugyanazt a momentumot számtalanszor egymás után.

Már pontosan értem, mit szeretne mutatni, az ördög a részletekben rejlik, alig látható, mégis ott van.

– Szereted számolni az idő folyását, igaz?

– Igazgató úr?

– 0,2 másodperccel hamarabb mozdultál meg, mint az ellenfeled. Tisztán látszik.

Letagadhatatlanul. Ez nem reakció volt, Alessia – hajol előre, ezüstszínű szemüvegét az asztalára csúsztatva. – Még ha tudtad is, hogy mivel indít… – magyarázza tovább a fejét ingatva, egy pillanatra megakadva mondandójában, – azt nem tudhattad, hogy mikor.

– Nem tudom, Igazgató úr! Nem tudom, mi történt – felelem, ez az igazság.

A vezetői iroda kamerái sem jeleznek semmi szokatlant, hiába pillant rájuk.

– Csak megérzés volt – folytatom, mire gondterhelt, hitetlen sóhajtással dől ismét hátra, majd a jobb fülében lévő adóvevőjét kétszer megérinti.

– Az irodámba! Mindketten! – adja ki az utasítást, valakik érkeznek.

A kérdés csak az, hogy itt leszek-e még, vagy a röpke fogadóóra számomra ezen a ponton véget is ért, és visszatérhet minden a normálisnak titulált medrébe. – Costa tanárnő jelezte, hogy a soron következő új Növendékkel indokolt volna a te jelenlegi szobádban megüresedett helyet feltölteni –

folytatja hátra tett kézzel az ablakához sétálva.

– Örülnék neki, Igazgató úr! Nagyban segítené a szociális kompetenciám megfelelő fejlődését –

válaszolom neki egyből, őszinte lelkesedéssel.

Tárgyilagos szavaim nyomán talán el is mosolyodik, de félig háttal áll nekem, nem látom az arcát tisztán.

– Magam is így vélem, egyetértek Costa tanárnővel.

Kopognak. A hang felé forduló vezér szavára Teresa lép be az ajtón, és egy talán hatéves lány van vele, aki a kastély pecsétjét jelentő, kissé bő egyenruhát viseli. Nem ismerem őt, új lehet köztünk.

Rendszeresen, legalább heti szinten érkezik új Növendék a világ minden tájáról, ami szükséges is, mert a létszámunk különböző okokból történő csökkenése is ezzel nagyjából arányos.

Nem tudjuk, mi alapján választanak ki minket, de akik ide kerülnek, mind két közös vonással bírnak. Az állítólagosan kiemelkedő testi és szellemi adottságok, és hogy emellett semmilyen múltunk nincs. Semmi, ami bármihez vagy bárkihez is kötne. Semmi, ami emlék, leszámítva a langyos, rózsaszín villogás tapasztalását, amikor először felébredünk.

Tökéletes tabula rasa mindegyikünk, mikor a képzés megkezdődik. Egy fehér lap, ami kedv szerint bármivé alakítható.

Teresa azt mondta korábban, hogy én újszülöttként kerültem ide, és négy évig a -23. szinten neveltek. Ritka, hogy valakit rögtön születése után idehoznak, de ott van például Owen, aki állítólag azért ilyen jó, mert már az alapoktól itt gyúrták a testét és az agyát.

Talán én is ezért voltam ilyen könyörtelen Rosával? Elvégre éreztem az elmém tiltakozását, de nem állított meg, esélye sem volt az ijesztően gépies végrehajtással szemben.

Túlkorosnak tűnik az előttem álló kisgyermek. Sok nehéz nap áll még előtte, mire behozza a két éves lemaradást. Habár nyilván jó oka lehet annak, hogy ennek ellenére ide került. Sajnálom őt, fogalma sincs, hogy milyen húsdarálóba csöppent, jobb lett volna neki, ha sosem találnak rá.

– Kívánságod teljesült, Alessia – mondja Romano felsőbbrendűen és érzelemmentesen, mintha megrendelt áru érkezett volna. – Vezesd körbe az épületben, és szerezd meg neki az alapfelszerelést

– folytatja, miközben ránk sem néz, csak a távolt kémleli, mintha keresztüllátna a sziklás hegycsúcsokon.

– Értem, Igazgató úr! – de egyvalamire még nem kaptam iránymutatást, meg is torpanok, mielőtt, kilépek vele az ajtón.

– Mivel még teljesen kezdő, értelemszerűen 1. szintű beavatási fokozat engedélyezett a számára –

egészíti ki mondandóját, így már minden világos, bólintok felé.

– Menj Alessiával, és tedd, amit mond! – szól Teresa az újonchoz, megszokott melegséggel a hangjában, mire a megilletődött lányka mellém szegődik.

Elveszetten sétál mellettem Romano irodáján kívül, egy szót sem szól. Hullámos, szőke haja még szabadon, a puritán és kötelező viselet korlátai nélkül leng a szemből érkezők által keltett légáramlatokban. Naiv tisztasággal kapkodja fejét, minden új neki körülötte. Talán úgy nézek most őrá, mint Teresa korábban rám?

Teresa. Hallom őt. Bent maradt Romanónál, és már jócskán el is távolodtunk az igazgatói lakrésztől, de biztosan az ő hangja érintette meg a fülem. Sokan közlekednek a folyosón, mégis fókuszáltan hallom őt.

– Ezt nem teheti meg, Claudio!

– Tudja jól, hogy a képzés kívánja meg. Costa, ne szóljon bele abba, ami nem a maga feladata!

– Nem engedélyezhet több vörös fokozatú harcot, ezek gyerekek. Ugyan gépeknek neveli őket, de gyerekek!

– Nevelem? Maga tényleg azt gondolja, hogy az én hóbortom, ami itt történik?

– Egyre gyakrabban érkeznek ide ellenőrök, és egyre átfogóbb ellenőrzést hajtanak végre. Csak egyszer fognak találni valamit. Legyen az a jéghegy csúcsaként akár a kínvallatási tesztek dokumentációja… Ha ilyet vagy hasonlót találnak, itt mindennek vége.

– Az ellenőrök senkik. Utasításra cselekszenek, a Kormány alá rendelt szerv utasítására. A Kormány pedig semmi olyat nem tesz irányunkban, amit a Vatikán nem hagyott volna jóvá. Végezze a dolgát, Teresa, és engedje, hogy végezzem én is az enyémet!

– Épp azt teszem. Védem az életet, túl messzire megyünk, Claudio.

– Én is az életet védem, csak én magával szemben milliárdokét. Őket lehet, hogy elveszítjük, igen, de felsoroljam megint azokat az ügynököket, akik már mindkettőnket nem egyszer megmentették és innen kerültek ki?

– Ez nem törvényesítheti a gyerekmészárlást!

– A gyengék elhullanak, ez van. Ha nem gyerekként, akkor majd felnőtt korukban. De erre nincs idő.

– Tenyészállatokként beszél róluk.

– Tudja, hogy mennyi regisztrált felső átlépés történt az iskola 190 éves fennállása óta?

– Nem erről van szó, Claudio. Különben sem igazolt az összefüggés, ez csak egy elmélet.

– Mennyi? Halljam!

– Nulla… Nem volt egy sem. Ezt akarta hallani?

– Ne kérdőjelezze meg a Hivatal által előirányzott módszereket, és ne fussuk le ugyanazokat a köröket naponta. Ennél drágább az én időm. És a magáé is.

Ajtócsattanással zárul a különös és heves vita, sosem hallottam még Teresát így kikelni magából, elég riasztó volt. A felét se értettem a beszélgetésüknek, de ha a tanárnő szerint valami nincs rendben, én feltétlenül elhiszem neki. Sokat érek vele… Nem én leszek majd az, aki majd ezen változtat.

– Mila – szólal meg a kislány, már azt hittem néma.

– Tessék?

– Kérdezted, hogy hívnak. Mila.

– Jaj, igen, én Alessia vagyok… mostantól el kell viselned engem, sajnálom – kicsit zavarodottan beszélhetek, még nem tértem magamhoz a lopva hallott beszélgetés után, de ő ebből szerencsére nem érzékelt semmit, mert csak mosolyog összeszedetlen szavaimon. Talán kedvel, ami nem baj.

– Emlékszel arra, amit Romano úr mondott?

– A beavatási fokozatokról?