Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

Copyright © Borsa Brown, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

A férj prostija, 2018

Gyalázat és hit, 2018

Gyalázat és szenvedély, 2019

Gyalázat és szerelem, 2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1., 2020

Sapho 2., 2020

A szárd szikla, 2020

Borítófotó © Pápai Joci

Modellek: Szobonya Bíborka, Rottenhoffer Attila, S. B.

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-6145-49-9

„Bármikor, bárhol bevethető!”{1}

1. FEJEZET

2020

NEW YORK, JEFFERSON MEGYE, KATONAI BÁZIS

Lehajtott fejjel meredek a bakancsom orrára. „Szabadságra kéne menni!” Folyton ezen jár az agyam, de sosem jutok odáig, hogy ezt az elöljáróimnak is jelezzem. Anyám mindig mondja: „Magaddal sosem törődsz!”

Elmosolyodom, mert voltaképpen pont az ellenkezője igaz. Nem azért lettem katona, mert másokon akartam segíteni, hanem azért, mert én az akartam lenni. Fegyvert fogni, dönteni élet és halál fölött, szolgálni a hazát… Ezek nemes, ugyanakkor férfias dolognak tűntek a szememben kissrácként. Az ember azonban belefásul idővel… Az állandó harcokba, sikolyokba, a félresiklott vagy éppen halállal végződő emberéletekbe… Mindenben akadt részem, és volt valami, amit gyerekként még nem sejtettem, csak amikor először lőttek le a szemem láttára egy bajtársat: az emlékek visszajárnak.

Megtörlöm a homlokomat, elképzelem, ahogy kibújok a bakancsból, leveszem a zoknit, és mezítláb végigsétálok a hűvös járólapon. Behunyom a szemem, de a lábam úgy izzad, hogy még kacérkodni sem tudok a hűsítő érzéssel.

– Százados! – nyílik ki az ajtó.

Felpattanok, és a katonai szabályzatnak megfelelően üdvözlöm az ezredest:

– Uram!

– Jöjjön be!

A fejem nem mozdul, de a szemem körbejár. Belém verték, hogy mindig mérjem föl a terepet, és azonnal állítsak össze fejben haditervet. Ez az én szempontomból különösen fontos, mert fiatal korom ellenére, rendfokozatom szerint, csapatvezetőként veszek részt az akciókban. Röviden fogalmazva, én mondom meg, hogy mi legyen, én döntök.

Makulátlan rend, és a bükkasztal fás illata uralkodik, sehol egy kósza papír vagy toll. Olyan az iroda, mintha az ezredes nem is itt töltené a napja nagy részét.

– Pihenj! – A lábam kissé megrogy, az államat lazán lejjebb engedem. – Mivel már megkapta a hivatalos behívást a műveletre, most csak azért kérettem, hogy személyesen is jelezzem, roppant fontos akcióról van szó.

Azon gondolkodom, homlokomat próbálva nem összeráncolni, hogy az Amerikai Egyesült Államok, Delta Force alakulatának vajon melyik bevetése nem volt „roppant fontos” akció.

Melyik? Mondjuk, amikor Afganisztánból amerikai orvosokat hoztunk ki, akiket túszként tartottak fogva? Vagy amikor Szomáliában két klán között folyó konfliktusba amerikai katonák szorultak be, és mi értük indultunk? A Delta Force nem ment szerte a világban embereket, csakis akkor, ha annak Amerikához is köze van, vagy ha egy másik ország missziós területen segítséget kér. Nos… Afganisztánban és Szomáliában is akadtak olyan gondok, amik miatt közbe kellett avatkoznunk.

„Minden emberélet fontos! Menteni a sajátod árán is.”

Ezt kapod a kiképzés során, így az ezredes megjegyzése arról, hogy mennyire fontos ez a küldetés, valahogy nem nyer értelmet.

„Minden emberélet fontos! Menteni a sajátod árán is.”

Jól hangzik! Csak kurvára nem így van.

– Értem.

– Ami a védelmet élvező alanyt illeti… Nos… A célszeméllyel talán nem lesz könnyű dolguk… – Az asztalához lép, a tökéletes rendben is talál valami pakolnivalót. Egy ideig csak mered maga elé, majd suttogni kezd, mintha a saját megnyugtatására mondaná: – Meg tudja csinálni, Cooper százados!

Naná hogy meg tudom!

Semmilyen módon nem reagálok, ő fölemeli a fejét, és mélyen a szemem közé nézve halkan teszi hozzá:

– Maga, Robert, mindig jól csinálja…

Most komolyan a keresztnevemen szólított?

Kissé rendhagyó ez a bevetés, de nem teszem szóvá. A Delta Force, hivatalos nevén az Amerikai Egyesült Államok Különleges Erőinek Első Számú Műveleti Ereje konkrét szisztematika szerint épül fel, és úgy is dolgozik. Pár százan vagyunk, szakaszokat alkotunk. Minden szakaszt két osztag alkot, egy rohamosztag és egy mesterlövész osztag. A katonák rendelkeznek egyedi, speciális képességekkel, ugyanakkor megvan az alap, amit egyformán, mindannyiunknak tökéletesen kell végeznie. Például bizonyos bevetéseken egy tűzszerész is alkalmazható megfigyelőként vagy mesterlövészként, hiszen az alapképzést megkapta, de egy bomba hatástalanításához értelemszerűen őt vetik be. A lövészek két csoportba oszthatók: van, akiből mesterlövész lesz, van, akiből rohamosztagos. Az előbbi mesterlövész puskával dolgozik, és az alap mesterlövész tréningen túl – amit mindnyájan megkapunk – több havi továbbképzésre számíthat. A másik osztag kézifegyverrel való bánásmódra specializálódik, amit az alap mesterlövész felkészítés után sajátít el. Sosem a katona dönti el, hogy mi lesz belőle! A kiképzésen és a pszichológiai vizsgálatokon fény derül arra, hogy ki miben lehet jó, ezek szerint válogatják az embereket.

Tehát vannak támadást végrehajtó katonák, más néven a rohamosztagosok, ilyen vagyok én is, de ezeket az embereket is segíti egy operatív, irányító törzs. A legpontosabb és legbiztonságosabb mindig az az akció, amelyben a távolból mesterlövészek segítenek minket.

A szárazföldi egységen kívül működik légi és vízi szakasz. A csapatokhoz minden esetben tartozik orvos, aki a legbrutálisabb körülmények között is képes életet menteni. Ha kell, lábat amputál, vénát preparál, vagy éppen szó szerint bestoppol.

Most úgy áll a helyzet, hogy két rohamosztagost vetnek be, tehát nem a szokásos csapattal indulunk akcióba, hanem csupán ketten.

Párban vagy egyedül csak olyanok léphetnek akcióba, akik éppen nincsenek riadókészültségben, tehát amolyan pihenőidőt töltenek. Jelenleg én is így lettem behívva, és a létszámból ítélve némi testőrködésre számítok. A baj csak az, hogy homályos számomra ez az egész.

– Kérdezhetek valamit, uram?

– Persze, Cooper százados.

Nagyot nyelek, de egyszerűen muszáj feltennem a kérdést, mert olyan még sosem fordult elő, hogy ilyen hányavetetten induljunk bevetésre.

– A parancsban úgy láttam, hogy csak egy pilóta lesz, és mi ketten a kísérők. Ez valami félreértés?

Mert, ha az, hogy ketten vagyunk, még oké is, de az egy pilóta már hihetetlen.

– Nem, nem az… De mint mondtam, meg tudják csinálni…

Persze… Az ember egyedül is megcsinál valamit, ha nincs más esélye. De két katona? Az kábé a nullával egyenlő, mert azért azt se felejtsük el, hogy Dél-Amerikába megyünk, és azon belül bizony nem egy üdülőparadicsomba.

– A CIA részt vesz az akcióban?

– Nem.

Ismét farkasszemet nézünk, egy pillanatra olyan érzésem van, mintha túlléptem volna a határt. Az ősz szemöldöke árnyékot vet a szürke szemére, az arcán mély barázdák húzódnak, amelyek napbarnított bőrén feltűnőbbek a kelleténél.

– Értem, uram. Tehát akkor annak ellenére, hogy egy C–130-assal repülünk, csupán egyetlen pilóta jön velünk?

Megfeszül az állkapcsa, és ebből már tudom, hogy valóban nem kérdezek ostobaságot, ugyanis elég agyament helyzet lenne, ha valóban ez lenne a felállás. Mindig két pilótával repülünk. Nincs az a titkos akció, ami azt követeli, hogy ne legyen meg az egység létszáma, ugyanis az kudarcot is jelenthet.

Kissé halkabban teszem hozzá:

– Se navigátor, se repülésirányító…

Az nem lehet…

Újra jön a gyilkos csönd, a hangtalan megrovás, ezért mintegy meghunyászkodásként megszámolom a porszemeket a bakancsom orrán.

Hú, itt valami nem stimmel…

– Mit szólna, ha utána hosszabb szabadságra menne? – szólal meg hirtelen, mire azonnal visszaemelem rá a tekintetemet. Elmosolyodik, amitől nagyot nyelek.

Green ezredes sosem mosolyog. Soha. És én is keveset… Talán amikor egy haldokló szemébe nézve azt mondom: „Minden rendben lesz. Mindjárt vége…” Igen. Akkor szoktam mosolyogni.

Nemcsak sikeres akciók vannak, hanem sikertelenek is. Persze amiben teljesül a küldetés, joggal nevezhető pozitívnak, de ha elveszítek egy embert, akkor én csak negatívként tudom elkönyvelni.

Valami nem oké! Tudnom kell, ki az alany!

– Úgy lesz. Van még tudnivalóm az akció sikerének érdekében?

– Fél órán belül felszállnak.

Ez pontosan azt jelenti, hogy semmi közöm a további részletekhez. Bárki legyen is a védett személy, egy géppel ki kell juttatnom Venezuelából, Kolumbián át, ide az Államokba. Nulla kísérettel!

Rohadt jó!

A fejével int, jelzi, hogy végeztünk. Tisztelgek, sarkon fordulok, és behúzom magam után az ajtót.

2. FEJEZET

2020

DÉL-AMERIKA

Sok ország van, amelynek említésétől is fegyverropogást hallok, tudom, hogy Venezuelában sem egyszerű most a helyzet, de jelenleg semmi megérzésem nincs Caracasszal kapcsolatban.

Behunyom a szemem, hamarosan földet érünk, és ezt nem is bánom, mert Caracasban Paul csatlakozik hozzám. Együtt estünk át a kiképzések tűzkeresztségén… Sőt! Valójában kevés dolgot tudok felsorolni, amin nem mentünk keresztül ketten. Bár nem gyerekkori barát, de számomra a gyerekkor már valami furcsa homályba veszett, és csak néha csillan meg emlékképként, mert folyton elmossák a véres jelenetek és a jajgatások.

„Smith és Cooper! Lépjenek ki a sorból!”

Egek! Hányszor hallottuk ezt!

„Tudnak valamit az esettel kapcsolatban?

Nem, uram!”

Nagyjából ezek a szavak csengnek a fülemben, amikor visszaemlékszem egy-egy olyan esetre, amiből jobb lett volna kimaradnunk. Talán az az egy szerencsénk volt, hogy a kiképzőtisztünket a kitartásunk érdekelte, és nem az, hogy olykor csajozunk vagy berúgunk.

Együtt kezdtük a katonaságot, együtt jelentkeztünk a különleges alakulathoz, Paul az életem részévé vált, nem hiszem, hogy van ember, aki jobban ismer…

Mennyire más volt régen minden. Bármibe fogjon is bele az ember, mindig van egy elképzelése. Nekem is volt a katonasággal kapcsolatban. Aztán az meg is dőlt.

Minden megdőlt, amikor az éhhalál küszöbén is egy több méter mély medence közepén, teljes menetfelszerelésben, a víz felszínén maradva, kapaszkodó nélkül kellett töltenünk jó pár órát. Emlékszem, Paul állandóan azt mondta, hogy a Delta Force nem kiképez minket, hanem tulajdonképpen ki akarnak csinálni. Nem arra kíváncsiak, hogy mit tudsz túlélni, miben vagy jó, hanem arra, hogy mibe döglesz bele.

Mibe döglünk bele?

Ez jó kérdés. Az első bevetéseknél az emberben van egyfajta természetes izgalom, ami szép lassan átalakul… Ha valaki azt hinné, hogy jó irányba, az téved. Magam sem tudom, mi a jó, és mi nem, de egy biztos: a félelmet meg kell tanulni uralni. Döntse el mindenki maga, hogy krízishelyzetben jó döntés-e a félelem fölé kerekedni… Egyesek szerint vakmerőség szembemenni a félelemmel, hiszen az megmutatja a veszélyt, próbálja figyelmeztetni az embert, a fülébe súgja: „Óvd magad! Az életed…!”

Ez a félelem. Egy intelem, egy esély arra, hogy másként dönts, kihátrálj, vagy éppen harcossá válj.

Mi nem vehetjük figyelembe ezeket az intéseket, nekünk nincs más lehetőségünk, mint hátat fordítani a félelemnek, ugyanis csak így vagyunk arra képesek, hogy hidegvérrel, hatékonyan cselekedjünk. Akiben fikarcnyi szorongás is marad, az már a kiképzést sem tudja végigcsinálni. Ha az izgalmi állapotból kiindulva rossz irányba ered az elméd, elbizonytalanodsz, és megadod magad a félelemnek. És akkor… akkor bizony elvérzel.

Fiatal katonaéveimben előfordult, hogy megfogva a bajtársaink kezét imát mondtunk. Sokszor nem is azért, hogy túléljük… Néha csak azért fohászkodsz, hogy ha menned kell, könnyen menj, de harc közben, katonához méltóan. Legalább az ne dőljön meg! Ne legyél lekötözve egy székhez, ne kínozzanak, ne lebegjen még rémálmodban sem annak lehetősége a fejed fölött, hogy egy nézéseddel elárulhatod a társaidat és a hazádat. Bele akarsz nézni az ellenség szemébe, amerikaiként! És ennek semmi köze ahhoz, hogy hiszel-e Istenben, vagy sem… Elég, ha a társad erejében, tekintetében hiszel. Azt mondják, a szem a lélek tükre. Nos. Akció közben egy bajtársad szemébe nézni sokkal többet mutat még a léleknél is. Kivetíti a múltat, megmutatja a jelen poklát, és bebizonyítja, hogy minden ember kapaszkodik a jövőjébe. Amikor magadon kívül másra is bízod az életedet, kihasítasz magadnak egy keveset a világból, és a bajtársaidból. A veszély torkában is gyönyörű ez a pillanat, ami csak keveseknek adatik meg.

Ereszkedni kezd a gép, kinézek az ablakon, a leszállópálya gyér világítása mutatja, hogy megérkeztem.

Venezuela! Kit rejtegetsz?

* * *

– Paul! – ölelem magamhoz az embert, aki sokat jelent nekem, és akivel immár több mint fél éve nem találkoztam.

– Robert! El sem hiszem, hogy újra együtt! – tol távolabb, miközben a szemembe néz. – Jól nézel ki, de ezt mégsem mondhatom, úgyhogy szarul nézel ki!

Felröhögök, majd elkomolyodom, mert neki is leolvad az arcáról a mosoly.

– Minden rendben? – kérdezem szelíden.

– Igen. Talán most már igen…

Némán nézzük egymást, egyikünknek sem könnyebb. Aki bevetéseken vesz részt, előbb-utóbb mérleget készít. A mérleg egyik oldalán vannak az elveszett életek, a másikon a megmentettek. Pszichológiai végveszély, ha az elveszettek többségbe kerülnek. Onnan talán már nem is katonának érzed magad…

A kitartás és az erő jó ideje mérhetetlen a számomra. Erősnek hiszem magam, aztán a hétköznapokban úgy omlok össze, mint egy megkínzott. Pault is teherbírónak tartottam, de ő a szemem láttára csuklott össze a sorsa előtt, és a szakembereknek sok időbe telt, hogy újraépítsék. Azt hiszem, ő sokkal fegyelmezetlenebb, mint én. Szükség van-e ilyen emberekre? Mindennél jobban. Főképp a Delta Force-ban. Vannak szabályok, amelyeket be kell tartanunk, de a Delta Force az egyetlen különleges alakulat, amely kissé más egyéniségeket keres, mint a megszokott. Sosem felejtem el az első pszichológiai tesztet. Azt az alaphelyzetet vázolták benne, hogy a lövés valamiért nem megy neked úgy, ahogy kéne. Mit teszel? Nos. Volt ott pár lehetőség. Engedélyt kérsz gyakorlásra, segítséget kérsz, próbálsz mentálisan jobban felkészülni, vagy áthágva minden szabályt, lőszert lopsz, és magánutakon oldod meg a gyakorlást. Egy percig sem gondolkodtam, a lopást választottam. Ötvenen írtunk tesztet, hárman jutottunk át az első rostán, Paul és én köztük voltunk. Csak hárman választottuk a lopást. Azóta tudom, hogy mit vár el tőlem a Delta Force.

– Tudod, ha még gond van, akkor…

Fölemelt kézzel, hevesen rázza a fejét.

– Rendben vagyok!

Talán igaz…

Nem fogom tovább szekálni, inkább baráti csevejre váltok.

– Mintha kopaszodnál! – lököm oldalba vigyorogva, mire gyorsan a fejébe nyomja a baseballsapkáját.

– Az a kibaszott tesztoszteron! – röhög föl.

Az összetartás és a barátság, a bajtársiasság nagyon fontos a katonaéletben, de nem egy Delta Force-oséban. Ne szépítsünk, mi mindnyájan magányos farkasok vagyunk, már az iskolás éveimben sem volt rám jellemző, hogy bulizni járok a haverokkal. Nem tudom megmagyarázni, hogy Paul és közöttem mégis miképp épült ki ez az ösvény.

– Azonnal indulnunk kell! – sóhajt fel.

– Tudom! De előbb mondj valamit az alanyról!

– Ch! Ha tudnék!

– Nem tudod, ki az?

– Fogalmam sincs! Te vezeted az akciót! Neked kéne tudnod! – Erre csak fintorgok egyet. A felelősséget mindig, minden helyzetben vállalom, de képes vagyok az embereim véleményét is figyelembe venni, amikor döntést hozok. – Hamarosan itt lesz, és akkor megtudjuk.

– Nem tudom, mi végre ez a nagy titkolózás, de ami a leginkább aggaszt, az a létszámunk.

– Na ja! Azon én is kiakadtam. Egy pilóta… – dörmögi.

Egyszerre nevetünk föl, mert amikor utoljára ilyesmi történt, a CIA embereit segítve az Egyesült Államok elnökét kísértük, akinek kedve támadt műveleti területre utazni.

Rémálom: civil a pályán.

– Most azonban kivételesen még a CIA-nak sincs hozzá köze. Tehát tényleg csak mi leszünk Paul!

Egy pillanatra összenézünk, majd felsóhajt:

– Jól indul.

Vörös fény villogásának kíséretében tárul ki a hangár ajtaja, ezért Paullal oda fókuszálunk. Az egység egyik tagja közelít felénk, mögötte két amerikai katona követi, akik közrefognak egy apró fekete személyt. A homályos kép lassan tisztulni kezd, és egyértelművé válik, hogy a védett személy egy nő.

Nő! Ennél jobban semmit sem utálok! Ennél még az elnök is jobb lett volna!

– Százados! Hadnagy! Készen állnak a felszállásra?

Tisztelgünk, de Paul fél szeme ugyanúgy a delegáción pihen, mint nekem. Abban reménykedem, hogy felismerem a nőt, de halvány sejtésem sincs egyelőre.

Nem túl magas, fekete nadrágot, fekete inget és bakancsot visel. A haja szorosan össze van copfozva a feje tetején. Kicsit különös a járása…

– Tudnunk kell valamit? – kérdez Paul. Láthatóan ő is kíváncsivá válik.

A kísérő gyorsan lezárja az érdeklődést.

– Amit kell, már tudják. Sikeres akciót!

Átnyújtja a technikai eszközöket, majd visszaindul a hangár felé. Minden ilyen kütyü életmentő egy bevetésnél, de tudjuk, hogy papíron is megkapjuk a koordinátákat és a térképet. A GPS helymeghatározó a legjobb barátom, egy elásott helyről is kivezet.

A nőt kísérők felénk közelednek, a földet kémlelő arc emelkedni kezd, majd a sötét szempár egyenesen az én íriszembe merül. Állom a tekintetét, de valamiért zavarba hoz. Alig mozgó szájjal szegezem Paulnak a kérdést:

– Ki a tököm ez?

– Hú! Nem tudom! De ha meghalok, vele akarok halni!

Mintha a nő megérezné, hogy róla van szó, fölszegi az állát, és elmosolyodik. Nem, nem kedvesen. Pont olyan „dögöljetek meg” üzenet táncol a tekintetében, mint annak a nőnek, akit megmentettünk a lefejezéstől Afganisztánban. Vannak emberek, népek, akiken egyszerűen nem tudsz segíteni, akiket nem lehet megmenteni. És ezt csak a katonák tudják, a politikusok nem!

– A katonák a gyengéim! – szólal meg a nő, majd kacsint.

A két kísérő elvigyorodik, mi Paullal nem igazán értjük a helyzetet, már csak azért sem, mert nem is egyenruhát viselünk. Rajtam egyszerű Salomon túrabakancs, oldalzsebes, Under Armour, keki terepnadrág és Burberry gyapjúing van, meg baseballsapka. Paul is hasonlóan van felöltözve. Nincs szükség feltűnésre, a Delta Force gyakran dolgozik hétköznapi viseletben. A spéci övemen lévő tokokban így is elfér, ami kell, a felszerelés meg a gépen van.

Tehát nem igazán nézünk ki katonának…

Amikor közvetlenül mellénk érnek, a nő újra rázendít.

– Helló, fiúk! Együtt fogunk utazni! – ismét kacsint, a gyomrom összeugrik attól, hogy ez valóban így lesz.

Egy problémás alany! Ennél rosszabb nincs!

– Állj! – emelem meg a kezem, mire a kis menet lefékez. A kísérőtől kérdezem. – Motozás?

– Megvolt, százados.

A csaj felvihog, majd beszól nekem.

– Dehogy volt! Nem motoztak ezek meg! Te legyél jó katona! Motozz csak!

Erre már a kíséret is lopva sandít a védett személyre, ezért a fejemmel intek nekik. Az egyik a szemem láttára motozza meg a nőt, aki közben végig engem fixíroz.

– Te is csinálhatnád – nyögi.

Hosszan nézek a szeme közé, de nem válaszolok.

– Tiszta!

– Mi van a hátizsákjában?

– Azt már ellenőriztük. Csak pár személyes…

– Milyen személyes? – csattanok vissza, mert itt aztán nincs személyes holmi!

Mégis mi a francot értenek ezen? Fotóalbum, vagy mi a tököm? Mert papírok tuti nincsenek nála. Mielőtt az emberünk felelhetne, a nő kontráz:

– Női dolgok… – Ismét a szeme közé nézek, mire folytatja. – Tampon… Tudod, olyan feldugható bigyók… Megnézed?

A katona szétfeszíti a hátizsákot, beletúr, felém nyújtja, de csak biccentek, hogy oké a helyzet. Visszahúzza a zsinórt.

Intek a fejemmel, mire továbbmennek.

Amikor a géphez érnek, Paul rám mered, és felhúzza a szemöldökét.

– Mire gondolsz, Robert?

– Kurva hosszú utunk lesz!

3. FEJEZET

Abban reménykedem, hogy a gépen majd sikerül elkülönülni a nőtől, de erre nem ad esélyt, mert még le sem ült a helyére. A pilóta föltartja a kezét, mint aki örül, hogy végre mi is megjelenünk a fedélzeten Paullal.

– Csak egy italt szeretnék! – harsogja a védett személy a csöppet sem lágy hangján.

A pilóta eltűnik, egy ideig várok, hátha Paul rendet tesz, de ő leül, és a navigációt nézi, tudomást sem véve a nőről. A lehető legkevesebbet szabad kommunikálnunk a védett személlyel, de a nőnek ez nyilván nincs benne a szabályzatában.

– Üljön le, és csatolja be magát! – próbálom a legnyersebb hangomat elővenni.

– Jó, majd ha kapok egy italt!

– Hé! Ez nem a Boeing transzatlanti járata! És főképp nem első osztály! Úgyhogy üljön le! – mutatok a helyére.

Düh csillan a szemében, majd felém lép.

– Mindig így parancsolsz? Hogy szoktad mondani? „Kapd be a farkam! Tedd szét a lábad! Élvezz!”

Atyaég! Egy elmebeteg nő!

Paul megemeli a fejét, ránk sandít, látom, hogy őt is letaglózza a helyzet.

Erősen fontolgatom, hogy választ adva a kérdéseire, csak annyit vetek oda, hogy „kapd be!”.

Szeretem megtartani a határokat, már csak azért is, mert az életét akkor vagyok képes megóvni, ha nem ő dirigál. Ezért vállalva a konfliktust, én is felé lépek, és elég parancsolóan morgom:

– Üljön le! Csatolja be magát! Közben akár szét is teheti a lábát, és élvezheti!

Egy pillanatra végigszalad rajtam a szeme, majd halkan nyögi:

– Felizgatsz, katona!

Beteg! Idióta! Hülye picsa!

Hol basztam el, hogy ilyen bevetésre is engem küldenek?

Nem hátrálok meg, de belehalok, ha nem alázhatom porig. Nem azért, mert nő, nem is azért, mert kevesebbnek tartom, hanem azért, mert itt mi hárman az életünket kockáztatjuk érte. Érte, amikor azt sem tudjuk, ki ő! Az a minimum, hogy visszafogja magát! Ha nem megy neki, majd segítek.

– Sajnos nem kölcsönös! Én nem gerjedek a szétlőtt nőkre!

Mert immár szemernyi kétségem sincs, hogy van benne anyag.

Egyébként meg akkora barom vagyok! Mit dumálgatok itt vele? Rá kéne nyomnom egyet a vállára, és azonnal ülne, mint a kisdiák.

Fölnevet, és ami a legijesztőbb, hogy őszinte a kacaja. Egy pillanatra egymásra nézünk Paullal. Mindenesetre haladunk, mert leül, és be is csatolja magát. Amikor már azt gondolom, hogy vette a lapot, szinte csak magának morogja:

– Pedig a nyálad is fog rám csorogni, te amerikai…

– Amerikai, mi? – vágok közbe.

Elkomolyodik, gyűlölet villan a szemében, így egyvalamit már biztosan tudok: nem amerikai. Nagyon remélem, hogy ha nem is hazafi, legalább nem ellenség.

Behunyt szemmel a fejével köröz, így időt ad arra, hogy gyorsan végigpásztázzam. Az inge begombolva simul a mellkasára, a nyakában egy bőrszalag feszül, amin ezüst keresztmedál fityeg.

Tehát keresztény.

Oké. Nem amerikai, viszont köze van vagy Venezuelához, vagy Kolumbiához. És keresztény.

Paul mellé ereszkedem.

– A pilóta sem tud semmit? – Ő válaszul átnyújt egy dokumentumot, amin valószínűleg az összes információ rajta van, amit birtokolhatunk:

„Gloria Carmen Gomez, különösen kiemelt, védett személy.

Feladat: Átszállítás.

Indulás: Caracas, Venezuela

Cél: New York, Amerikai Egyesült Államok.

Bejelentkező állomás: Bogota, Kolumbia.”

– Van ötleted? – kérdezem, miután elolvastam a bekezdést.

Fölhúzza a vállát, majd röhögve mondja:

– Talán valamelyik politikus kurvája?

– Hülye vagy!

– Több ötletem nincs! De ha Bogotáig kibírjuk, akkor már jók vagyunk. New Yorkig tuti kivégzem. Mondjuk, előtte megbaszom, de azt ne áruld el senkinek!

– Jézusom, Paul!

* * *

Tisztán hallom a hangokat. A repülő motorja felbőg, elnémul, ismét mordul, halkul, és így tovább, szabálytalan ritmusban. A gyomrom liftezik, ez a biztos jele annak, hogy a szint hol emelkedik, hol csökken. A légnyomásváltozásra válaszul a fülem is bedugul. Nem mozdulok, mintha a pillanatba kapaszkodnék. A nő a helyén ül, és engem fixíroz. Bizonytalan lehet a tekintetem, mert elneveti magát. Egyetlen tizedmásodpercre, de tényleg csak annyira, tovaszáll az aggodalmam. Ha ő ilyen jókedvében van, akkor bizonyára képzelődöm. Piszok rövid az a tizedmásodperc, mert Paul felpattan, és a pilótafülkéig rohan.

Baj van! Nagy baj!

Újra bőg a motor, megrándul a gyomrom, mire felugrok, és rögvest mindent leltárba veszek, ami a fedélzeten van. Magamhoz ragadom a hátizsákot, közben kikémlelek az apró ablakon. Fák, hegyek, folyó…

Egy erdő! Egy kurva esőerdőben fogunk lezuhanni! Bassza meg! Katonaként repülőbalesetben nem patkolhatok el! Mire volt a sok kiképzés? A sok háború?

Paul visszajön a pilótafülkéből, csak a tekintetünkkel kommunikálunk. Ő is azonnal próbál összekapni mindent, amit csak tud, mindketten tudjuk a dolgunkat.

Ha valaki azt hinné, hogy éles helyzetben egy Delta Force-osban a vér jéghidegen csordogál, az nagyot téved. Mi is emberek vagyunk, és ha valaki tudja, mi a halál, akkor azok mi vagyunk. Külön kell választani azt, amit teszünk, és azt, ami bennünk zajlik. Minden csak önuralom kérdése. Nem remeghet a kezed, nem engedheted, hogy fölszaladjon a pulzusod, és ezekre a kiképzés alatt igencsak jól megtanítanak.

Kissé bizonytalan kézzel ürítem a zsebeimet, és csatolom le az övemet, tudom, az elmém hamarosan átveszi az irányítást a testem fölött és kiadja a parancsot!

Katona!

A pár pillanatig tartó helyzetfelmérés immár a múlté, minden berögződésem magabiztosan áll a helyére, és irányítja a mozdulataimat. Semmi sem maradhat nálam, mert minden csak növeli a sérülés esélyét. Szerencsére a pilóta még uralja a gépet, így képesek vagyunk mozogni. A zsákot, az övemet, rajta a tokokkal, egy üléshez rögzítem. Gondolatban ellenőrzöm a zsákban lévő mellényem zsebeit, amibe a lőszerutánpótlás van rejtve. A csuklómon lévő GPS szíját is meghúzgálom, közben folyamatosan radarozom a rakteret. Pokrócok, hálózsák, élelem, kötelek… Mindenre szükségünk lesz. A zuhanás után vagy meghalunk, vagy sokkos állapotban leszünk, így az agyamban most kell rendet raknom. A hátizsákban túlélőfelszerelés van, de minden esetben a bevetéstől is függ, hogy mit viszünk magunkkal. Nyilván egy rövid műveletnél nem készülünk sátorral, vagy több napra való élelemmel, és ez most elég méretes probléma lesz.

Először éljük túl!

Az ejtőernyőt egyetlen mozdulattal hajítjuk félre, túl alacsonyan vagyunk már. A nő olyan büszkén vigyorog, mintha az egészet ő rendezte volna. Odavetődöm elé, és ellenőrzöm a biztonsági övét. A fülembe liheg, és mielőtt újra kóstolgatni kezdene, elkapom a grabancát.

– Ha ehhez közöd van, kinyírlak! – nézek a szemébe, ami egészen fekete.

– Nyugi! Mi a para tárgya?

– Jó lesz, ha kijózanodsz, mert lezuhanunk.

– Az nem lehet! – nevet tovább.

Leellenőrzöm a pilótát, elkapom a riadt tekintetét, és már tudom, hogy nem lesz képes sokáig tartani a gépet. Fejembe nyomom a sisakot, nincs időm baszakodni, ezért visszaiparkodom az utastérbe, és a nő fejére is ráerőszakolok egy kevlársisakot. A headset miatt nem használunk olyat, ami a teljes koponyát elfedi, de a célnak ez is megfelel majd, mert belülről teljesen ki van párnázva. Nem megy egyszerűen a dolog, a nő copfja miatt nem járok sikerrel. Megmarkolom a haját, egyetlen rántással sodrom ki belőle a hajgumit, mire felvisít.

– Hülye vagy? A hajam!

A fekete zuhatag szétterülve előreomlik a vállán, egy pillanatra magával ragad a látvány. A zsebeiben nem lehet semmi, mert megmotozták, ezért elkapom a lábát, és az üléshez rögzítem. Gyors a kezem, beletelik pár másodpercbe, mire felismeri, mit teszek.

– Hé! – nyögi, de nincs ereje jobban lázadni, mert rohadtul rázkódni kezd a gép.

Pokrócokat dobálok rá, hátha kevésbé érik majd az ütések, de nem tudjuk tovább uralni a helyzetet. Elesek, és az is minden energiámat elveszi, hogy újra talpra álljak. Paul már az ülésénél van, átkiált nekem.

– Étel, ital egy helyen!

A nőtől kérdezem:

– Van étel a táskádban? Mindegy, mi!

Fölnevet.

Megőrülök! Megölöm!

– Rúzs van nálam. Az jó?

Meg kell mentenem! Mindenáron!

Két kezem közé fogom a fejét, és összekoccantom a fejvédőnket, ami elég erősre sikerül, mert nincs egyensúlyom. Ránehezedek, ő a támasztékom. Lefelé billen a feje, de a szemét rám emeli. A pupillája tág, pont úgy, ahogy az egy drogoshoz illik.

– Le fogunk zuhanni! Döntsd el! Jó lesz a rúzsod?

Lehet, hogy nem a szavaim, hanem a gép hangja téríti észhez, de az egyik kezével a hátizsák felé mutat.

Már késő. Nem tudom lefixálni a zsákot. Be kell ülnöm az ülésbe, mert szét fogok kenődni.

– Ne erőlködj! Úgyis megdöglünk… – suttogja.

– Nem! Túléljük! És nagyon nagy szükségünk lesz minden ehető dologra!

– Rajtam is elcsámcsoghatnál, katona!

Agyfaszt kapok ettől a nőtől! Nem tudom, mit vett be, de nekem is kell!

Volt már az életemben jó pár helyzet… A szolgálatom elején kerestem a bajt, vakmerő voltam, bátran mentem szembe mindennel, élveztem, ha megcsapott a halál szele. De amióta tudom, miként üvölt egy halálos sebet kapó, hogyan képes egy ér elpattanni a nyakunkon egy kétségbeesett kiáltástól… Azóta menekülök a halál elől, már nem hiszek abban, hogy erőt ad, és növeli az adrenalinszintet.

Állandóan azt mondják a katonákra, hogy hősök akarnak lenni, pedig ez nem igaz. Ha hősökké leszünk, az azt jelenti, hogy valami rossz történt. A sima dolgokért, egyszerű harcokért a hétköznapokban senki sem kap elismerést. Ölj! Éld túl! Áldozd föl magad! Rokkanj bele! Igen… Akkor hőssé válsz…

– Alany biztosítva! – kiáltom Paulnak, aki már saját magát csatolja be.

– Gloria! Ez a nevem! Alany az anyád picsája! Érted, zsoldos?

– B4! Ez a nevem! Zsoldos az anyád picsája!

Nagyon remélem, hogy a sikítástól elszakadnak a hangszálai! Soha többet meg ne szólaljon, mert meg fogom kínozni!

Leragasztom a nadrágom szárát, ezzel a bakancsom biztosan a helyén marad, és a nadrág sem csúszik föl. Gyors leltár szalad át az agyamon: fegyverek, védőfelszerelés, hátizsák, töltények, navigáció, étel, ital, alany…

A jó katona többször ellenőrzi a felszerelését!

Megdöglünk!

Ráz a gép, nyújtózkodva próbálom elérni az M4-esemet, mert anélkül meghalni sem akarok!

Zakatol az egész agyam, a súlyom többszöröse nehezedik rám, hiába feszítem az izmomat, alig mozdulnak a végtagjaim. Próbálom elmutogatni a nőnek, hogy hol találja az oxigénmaszkot, mert immár hiába akarok beszélni, hang nem fog eljutni hozzá.

Nem tudok mozogni. Vége. Eddig bírta a pilóta.

A biztonsági ülésbe vetem magam, becsatolom az övemet, felrántom a taktikai kesztyűmet, és az oxigénmaszkot a kezembe veszem.

A nő olyan kacagásban tör ki, hogy még a gép zakatoló hangját is elnyomja, úgyhogy ennyit a nem terjedő hangról.

Drogos kurva!

* * *

Várom, hogy elöntse őt a kétely, és föltegye magában a kérdést: Most tényleg meghalunk? Azt akarom, hogy félelem villanjon a szemében! A legszívesebben megállás nélkül pofoznám, kiverném belőle a drogot, és a képébe nyomnám az igazságot! Milyen lehet ilyen állapotban szembenézni a halállal? Biz’ isten még irigylem is!

Le sem veszi rólam a szemét. Hogy most rohadtul utál engem, vagy csak még jobban bosszantani akar-e, arról fogalmam sincs. Erősen kapaszkodom, Paulra nézek, ő legalább olyan ideges, mint én. Egy pillanatra elmosolyodik, és ez elég is. Búcsút veszünk egymástól, innentől már nem vagyunk urai a helyzetnek. Paul lehunyja a szemét, én nem vagyok rá képes. Olykor még a katona is jobban teszi, ha nem nézi végig a halál győzelmét, de én ezt sosem tudtam megtenni. Utólag mindig beláttam, hogy a nehezebb utat választottam azzal, hogy végignéztem más kínszenvedését, de a halál a legalattomosabb csábító. Ha egyszer magadra vonja a figyelmét, nem ereszt mindaddig, míg meg nem mutatja neked, ő az ámulatba ejtés bajnoka.

Beleveszek a nő sötét szemébe, és tudom, hogy az utolsó pillanatig ott is fogok maradni. Látom majd a rémületet, a reményt, a belenyugvást és a harcolni akarást. Az ember sosem adja csak úgy meg magát a végzetnek.

A gép nagyot rándul, az alja a magasra nyújtózó fákhoz és hegyekhez súrlódik. Bízok benne, hogy a fák felfogják a zuhanás erejét. Bízok benne… Mindenben.

A nő felhúzza a szemöldökét, mintha azt kérdezné: „félsz?”. Nem pislogok, tárgyak repülnek be elém, miközben ő fölszegett állal mosolyog. A következő, amit érzékelek, hogy szörnyű csikorgó hang mellett lassulunk mindaddig, míg valami meg nem állít minket. A gép eleje becsapódik, hatalmasat rándulunk. Lerepül a sisakom, valami a koponyámhoz csattan, a tarkómon forróság siklik le.

Vér.

Tökéletesen tiszta a tudatom. Vége. Földet értünk. Feladat van: Észhez térni, kijutni, el a géptől! Fölmérni a károkat, menteni az életet!

„Feladod, katona? Puhapöcs vagy! Anyádban is több kitartás volt a szülésnél! Te akarsz Delta Force-os lenni? Bele fogsz dögleni!”

Egykori kiképzőnk arca rémlik fel, ahogy ezt suttogja felénk. Igen, szó szerint suttogta. Sosem ordított, a Delta Force-nál ez nem szokás. Nem holmi amerikai haditengerészeti kommandós mozi! A határaidat saját magadnak kell átlépned, és ezen nem segít, ha a füledbe üvöltenek. A fizikális képességnél sokkal több kell ahhoz, hogy végigcsináld. Akkor, ott, a suttogás is célt ért, mert gyűlöltem minden mocskos szaváért.

Aztán jó párszor eljött a pillanat, amikor értelmet nyert a mormolás, a gúnyolódás és a halk fenyegetés. Ez is olyan pillanat. Az egykori suttogott szavak sarkallnak arra, hogy kinyissam a szemem, és valóban felmérjem a károkat, keressem az emberi életet, ami menthető.

A testem végzi a dolgát, az elmém emlékezik.

4. FEJEZET

2004

Szomália, Dzsubba folyó

– Hol a picsában van már? – hallom az üvöltést magam mellől, de alig van erőm levegőt is venni, nemhogy válaszolni.

A ruhám magába szívta a folyó vizét, összenyom a súlya, sokkos állapotomban még felrémlik, ahogy anyám mondja: „Robert, egyél még! Egy katonának kell az erő!” Sosem akarta, hogy katona legyek. Volt is rá oka, hiszen apám megmutatta, hogy a hadsereg csinálhat az emberből roncsot is, és hőst is. Sőt. Mindkettőt egyszerre.

– Nem tudom! – nyögöm ki.

A víz felé fordulok, ekkor fogom föl, hogy négyünk közül egyvalaki lent maradt. A szívem majd kiugrik, az adrenalin újra átveszi az irányítást. A hátizsákot és a bakancsot is lerángatom magamról.

– Gyerünk! Indítsd újra a motort! – kiabál az egyikünk a csónak hátuljába, de én már ugrásra készen állok.

– Ne! Megnézem.

– Nem nézed meg! Meghalt!

Látom, mit mond a tekintete: „Te hülye taknyos, mit játszod a hőst? Még csak most lettél katona, máris meg akarsz halni?”

Nem érdekel. Mielőtt elkapná a karomat, fejest ugrok.

Nem látok jól, de ahol zavaros a víz, ott mozgás is van. Nincs nálunk sem búvárszemüveg, sem oxigénpalack, nem vízi műveletre készültünk. Pár perce mellettünk csapódott be egy lövedék, ami egy sziklához vágta a csónakot. Nincs messze a part, de árkok húzódnak a mederben, így nem ér le a lábunk. A víz alatt gyökerestül besodródott fatörzsek hevernek, valószínűleg a becsapódás mosta őket a partról a vízbe.

Az egyik ilyen fatörzs alatt mozgást észlelek, odaúszom, pedig a levegőm már fogytán van. Rögtön ráakadok az eltűnt társunkra, de pillanatokig semmire sem vagyok képes, csak az arcát bámulni. A szeme rémülten mered előre, a kezével a súlyt próbálja leemelni magáról, miközben kétségbeesetten ficánkol, mintha csak egy hal lenne. Én is megragadom a nagy darab fát, de felismerem, hogy reménytelen a helyzet. Százan is kevesen lennénk, hogy megmozdítsuk, az ő teste pedig rendesen beszorult alá. Fellököm magam, a lendület gyorsan a felszínre visz.

– Beszorult. Még él! – lihegem. – Gyorsan… Adj valamit! – Nyújtom a kezem, de a csónakban lévők csak a fejüket kapkodják. A vascsövekre mutatok, amiket jelölőrúdként hoztunk, és a folyó melletti szakaszokon akartuk leütni, hogy tudjuk, hol aknamentes a terület. Azok egyik vége légmentesen le van hegesztve. – Adj már egyet! – Az egyikük elém nyújtja, mire én átveszem tőle. Levegő után kapkodok, köhögni kezdek, érzem, ahogy az orromon is kifolyik a víz. Gyorsan fújok egyet, hogy megtisztítsam a légutakat. – Feljövök még ilyenért!

Óvatosan merülök vele, a szabad nyílást lefelé tartom, így benne marad a levegő. Azt még nem tudom, miként oldom meg a feladatot, de jól emlékszem, apám már gyerekkoromban is sokszor mondta: „Robert! Egyszerre egy problémát oldj meg!” Most viszek le némi oxigént, de az lesz a következő feladat, hogy be is jutassam a tüdejébe.

Reménytelen…

Még mindig küzd!

Vannak a harcnak fázisai. Először higgadt vagy, fejben próbálod megoldani a dolgot, és hiszel mindabban, amit tanultál. Egy idő után félredobsz mindent, mert rájössz: ide ösztön kell! Aztán egyszer csak rád kacsint a halál, és te tudod, hogy semmit sem ér a józanságod, az a sok minden, amit elsajátítottál, mert az életért mindenki kétségbeesetten küzd. Még a katona is.

Elkapom a társam karját, amikor meglát, remény csillan a szemében. Mutatom a csövet, de ő csak a kezét lengetve jelzi, hogy vigyem föl.

Ha tehetném… Istenem…

Fölé úszom, hogy az arcát, a száját vagy az orrát a cső nyílásához nyomhassa. Egyenesen tartom a vasat, mert ha oldalra dől, kibuggyan a levegő, a víz meg beáramlik. Megérti, mit akarok, de mindketten tudjuk, hogy nem fog simán menni a feladat. Egy kicsi hiba és máris víz jut a tüdejébe, köhögési inger jön, és fulladás…

Próbálkozik, én meg ismét fellököm magam, megyek a másik csőért.

– Mi van?

Csak a kezemet nyújtom ki, már nyomják is bele az eszközt. Paul szintén nekivetkőzött, beugrik mellém, és már merül is. Én közben gyorsan megkérdezem:

– Mennyi idő?

– Tíz perc, míg ideérnek.

Tíz perc!

Alábukom, Paul buzgón rángatja a fatörzset, ő is szembesül a reménytelen helyzettel.

A bajtársunk arcát figyelem, örökkévalósággá válnak a rövid másodpercek. Végül közelebb tempózok, elveszem a csövet, és a kezébe nyomom a másikat. Vadul rázza a fejét, úgy, mint aki csak ellenkezik, de ez már a kétségbeesés jele. Paul megragadja a másik csövet, és fölfelé indul. A fáradtságtól és a fizikai erőlködéstől az én tüdőm is egyre több oxigén után kiált, ezért a felszínre indulok.

Tíz perc.

Mennyi telt el? Talán egy? Vagy csak fél?

A halál sosem kér türelmet, mindig annyi idő alatt végez, amennyi jut neki. Fél másodperc, órák, hetek vagy évek… Mindenkivel másképp játszik.

Mire fölérek, Paul már megy is vissza. Egy lélegzetvétel után én is azt teszem, de már késő…

A vonagló testét, a száján kibuggyanó utolsó levegőbuborékot és a halálfélelmet tükröző, semmibe meredő tekintetét nézzük.

Mindketten odatempózunk, Paul elkapja a karját, én meg két kezemmel az arcát. Az utolsó pillanatig azon gondolkodom, hogyan menthetnénk meg.

Talán, ha a saját levegőmet adnám neki…

De nem megy. A szeme beszédesebb mindennél, és az már nem egy élőé. Tudata már nincs, csak az izmai harcolnak még az oxigénért. Görcsösen rángatózó testében most lassul le a vér, az elméje pedig beleviszi a nagy semmibe.

A békéd. A végzeted.

Fogytán van a levegőm, de képtelen vagyok a felszínre indulni. Paullal együtt kísérjük át a halálba, és újonc katonaként ebbe kicsit mi is belehalunk.

Apám sokszor mondta, hogy katonaként mindennap számtalan dolgot tanul az ember, de minden napnak megvan a fő leckéje. Igaza volt. Ma megtanultam, hogy a fulladásos halál a legborzasztóbb, és hogy meghalni csak magányosan lehet, akkor is, ha fogják a kezed.

Paul tempózni kezd, én is követem, a felszínre érve mindketten szótlanok maradunk.

– Mi van? – kérdik a csónakból.

Paul megcsóválja a fejét.

– Gyerünk! Indulás! – kiált valaki.

– Lófaszt! – üvöltök egyet! – Megvárjuk az egységet!

– Mennünk kell!

Mindketten felmászunk a csónakba, képtelen vagyok türtőztetni magam, ezért egész testemmel annak feszülök, akivel vitázom.

– Nem megyünk sehová! Bevárjuk a szakaszt, és felhozzuk a holttestét! Hazavisszük! Megértetted?

Élőt, holtat nem hagyunk hátra!

Nyílik a szája, de Paul gyorsabb, mellettünk teremve avatkozik közbe:

– Szerintem megértette!

Pár másodperc elteltével megjelenik a nagy motorcsónak, ami egyrészről könnyebbség, másrészről viszont pokoli érzés.

Nem volt szükség tíz percre, csupán egyetlenegyre!

Egy nyomorult percre!

A nagy hajón van csörlő, amivel időben le tudtuk volna húzni róla a fatörzset…

A parancsnok mellénk lép, hol Paulra néz, hol rám:

– Ez volt az első akciójuk?

– Igen, uram!

– Hogy hívják?

– Cooper! – Még mindig néz. – Robert Cooper, uram!

Felhúzza a szemöldökét, majd bólint egyet.

– Pár év múlva jelentkezzenek egy különleges alakulathoz. – Egészen elém áll, és mélyen a szemembe néz: – A Sealt ajánlom figyelmébe. Vagy a Deltát!

Faképnél hagy, és átugrik a másik hajóra.

{1} Delta Force minősítés