A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L.J. Shen: Dirty Headlines, 2018

Fordította

BOZAI ÁGOTA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Copyright © 2018. Dirty Headlines by L.J. Shen

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-43-7

„Nem szeme lát, csak szíve – s ez okon
Festik Cupídót szárnnyal, de vakon.”

WILLIAM SHAKESPEARE: Szentivánéji álom
 (Ford. Arany János) 

Vanessa Serranónak, Vanessa Villegasnak,
(virtuális) ölelésekkel és (nagyon valóságos) hálával

ZENÉK

Nelly Furtado és Timbaland – Promiscuous

The Smiths – How Soon is Now?

Kyo feat. Sita – Le Chemin

Maroon 5 – Makes Me Wonder

The Rolling Stones – Anybody Seen My Baby

Stateless – Bloodstream

The Beatles – Hey Jude

Jason Walker – Down

Alizée – Moi Lolita

PROLÓGUS

Jude

Anyám a halálos ágyán azt mondta, hogy magányos vadász a szív.

– Jude, a szervek olyanok, mint az emberek. Társaságra van szükségük, valami biztos háttérre, amire számíthatnak. Ezért van két tüdőnk, két vesénk, két mandulánk, két kezünk, tíz kézujjunk, tíz lábujjunk, két szemünk, két orrlyukunk, fogaink és alsó, felső ajkunk. Csak a szív működik egyedül. Mint Atlas a Földet, úgy viszi létünk súlyát a vállán, csendben; csak akkor lázad, ha a szerelem megzavarja.

Azt mondta, hogy egy magányos szívnek – mint például az én magányos szívemnek –, nem szabad szerelembe esnie. Eddig igaza volt.

Talán ezért történt, ami ma éjjel megesett.

Talán ezért nem próbálkoztam tovább.

Selymes lepedők tekeredtek a lábamra, mintha gyökereim nőttek volna; óvatosan felkeltem a hatalmas ágyból az elegáns hotelszobában, ahová hosszú órákkal ezelőtt léptem be. Felálltam a vastag matrac mellett, háttal az idegen férfinak, akit aznap, késő délután ismertem meg.

Ha csak egyetlen pillantást vetettem volna rá, közbeszólt volna a lelkiismeretem, és nem lettem volna képes megtenni.

A pénzét választottam a tisztességem helyett.

Mert készpénzre nagy szükségem volt.

Mert készpénzzel fizethetem ki a villanyszámlámat és apa felírt havi gyógyszeradagját.

Lábujjhegyen mentem a padlón heverő nadrágjához. Üresnek éreztem magamat mindenhol, ahol az elmúlt néhány órában betöltött. Ez volt az első alkalom, hogy loptam; a helyzet megmásíthatatlanságától hányingerem lett. Nem vagyok tolvaj. Mégis rosszat készülök tenni ezzel az emberrel, aki teljesen idegen nekem. Az egyéjszakás kaland dolgot pedig említeni sem akarom, mert attól félek, felrobban a fejem, és szétloccsan a süppedő szőnyegen. Nem vagyok egyéjszakás típus.

Ezen az éjszakán azonban nem voltam önmagam.

Ma reggel arra ébredtem, hogy a postaládám leszakadt a beletömött levelek és számlák súlya alatt. Aztán olyan szánalmasan elszúrtam egy állásinterjút, hogy a felvételiztetőim gyorsan véget vetettek a beszélgetésnek azzal az ürüggyel, hogy meg akarják nézni a Yankees-meccset. (Amikor megjegyeztem, hogy nincs is meccsnap – mert igen, annyira el voltam keseredve –, közölték, hogy ismétlésben nézik.)

Mélységes csalódottsággal botorkáltam Manhattan kegyetlen utcáin. Hangosan kopogott, locsogott a kora tavaszi eső. Úgy gondoltam, a legjobb, amit tehetek, az, hogy elmegyek a barátom, Milton lakására megszárítkozni. Volt kulcsom. Ő valószínűleg dolgozik, az emigránsok egészségügyi ellátásáról szóló cikkét írja. New York egyik legtekintélyesebb magazinja, a Thinking Man belső munkatársa. Az, hogy büszke voltam rá, nem kifejezés.

A délután hátralévő órái úgy teltek, mint valami rossz film, amiben sablonok váltogatják egymást, és a történet csupa szerencsétlenségről szól. Kinyitottam Milton lakásának ajtaját; a blézeremről, a hajamból csöpögött a víz. Először mély torokhangokat hallottam. A félreérthetetlen látvány a következő pillanatban tárult a szemem elé.

Milton szerkesztője, Elise, akivel korábban egyszer találkoztam és akinek a társaságban megittunk egy italt, szóval Elise hajolt annak a kanapénak a karfájára, amit együtt választottunk, Milton meg én, a kedvenc bolhapiacomon. Az én barátom fáradhatatlanul nyomult a hölgy hátsó felébe.

Bang.

Bang.

Bang.

Bang.

„Magányos vadász a szív.”

Úgy éreztem, az enyém éppen mérgezett nyilat lő egyenesen Milton izzadtságtól csillogó mellkasába. Mintha hallottam volna, ahogy meghasad, és kettétörik a nagy dobogásban.

Öt éve voltunk együtt. A Columbia Egyetemen ismerkedtünk meg. Az apja korábban az NBC bemondója volt. Én teljes ösztöndíjas voltam. Csak azért nem éltünk együtt, mert apa beteg, és nem akartam teljesen magára hagyni. Ez azonban nem volt akadály nekünk, Milton és én ugyanolyan színű és mintázatú terveket szövögettünk, álmonként, célonként kötöttük össze az életünket.

Afrikába menni.

Közel-keleti tudósítóként dolgozni.

A naplementét nézni Key Westről.

Tökéletes macaron süteményt enni Párizsban.

A kívánságlistánkat egy noteszben vezettük, amit nagy lelkesedéssel Kiplingnek neveztem el; ez a notesz most valósággal lyukat égetett a táskámba.

Nem akartam elhányni magamat Milton küszöbén, de nem volt nagy meglepetés, tekintve, hogy milyen jelenet tárult elém. Az a rohadék megcsúszott a reggelimen, mégis futott utánam a folyosón. Benyomtam a tűzlépcsőhöz vezető ajtót, kettesével vettem a fokokat, úgy rohantam lefelé. Milton anyaszült meztelen volt, félárbócra eresztett farkán még ott fityegett az óvszer. Egy bizonyos ponton úgy döntött, mégsem lenne jó terv születési öltönyében az utcára lépni.

Addig futottam, míg szinte égni kezdett a tüdőm. A Converse Chucks cipőm teljesen átázott, csupa sár lett.

A szakadó esőben vállakba, esernyőkbe, utcai árusokba ütköztem.

Dühös voltam, elkeseredett és döbbent… mégsem éreztem azt, hogy összeomlott volna a világom. A szívem megrepedt, de nem szakadt meg.

„Magányos vadász a szív, Jude.”

Felejtenem kellett… Elfelejteni Miltont, a rengeteg kifizetetlen számlát és azt, hogy sajnálatos módon az utóbbi néhány hónapban munka nélkül vagyok. Az kellett, hogy alkoholmámorba merüljek, meleg emberi bőrhöz simulhassak.

Az öltönyös idegen pontosan ezt adta meg nekem, most pedig valami olyasmit fog adni, amiben soha nem egyeztünk meg.

A helyből ítélve nem okozhat neki nagy gondot, hogy kifizesse a reptéri taxit.

Ívelt lépcső vezetett fel az emeletre, a kovácsoltvas korlát többe kerülhetett, mint az egész lakásom. A jakuzzi akkora volt, mint a szobám. Vörös bojtos bársonypárnák hívogattak. A padlótól a mennyezetig érő ablakokon át szegény szemmel nézhettem a dúsgazdag Manhattant. A kristálycsillár ondósejthez hasonlított.

Ahhoz, hogy kihúzd valahogy a jövő hetet, Judith Penelope Humphry, az kell, hogy ne gondolj semmiféle spermiumra, és tartsd magadat a tervhez.

Benyúltam a Tom Ford márkájú elegáns öltönynadrágjának a hátsó zsebébe, ahová a tárcáját csúsztatta nem sokkal azután, hogy kivett belőle egy kotont. Remegő kézzel tartottam, néztem a tárcát. Bottega Veneta, bőr, fekete, teljesen sima. Feszengve nyeldekeltem, képtelen voltam lenyugodni.

Kinyitottam a tárcát, kivettem a köteg készpénzt. Kiderült, hogy ennek az idegen férfinak nem csak a felálló alkatrésze vastag. Sietve megszámoltam a bankjegyeket. Alig hittem a szememnek.

Száz…. kétszáz… három… hat… nyolc… Ezerötszáz. Köszönöm, édes Jézus!

Szinte hallottam, ahogy Jézus korhol:

– Ne köszönd nekem! Egészen biztos, hogy a „ne lopj” parancsolat szerepel a tiltólistámon.

A válltáskámból gyorsan elővettem a telefonomat, rákerestem a kezemben tartott pénztárca márkájára. Láttam, hogy egyetlen darab közel hétszáz dollárba kerül. Az én rendetlenül működő, de nehéz szívem igen hevesen vert, ahogy elkezdtem kirakni belőle a műanyag kártyákat. Egy pillantást sem vetettem rájuk. Mint kiderült, a pénztárca eladható, ahogy az erkölcseim is.

Gyomrom összerándult a szégyentől, és éreztem, arcom annyira kipirult, hogy már forró. Ha felébred, gyűlölni fog engem. Megbánja a pillanatot, amikor megszólított abban a bárban. Nem kéne ezzel törődnöm. Reggel elutazik New Yorkból, soha többé nem találkozunk.

Amint a pénztárcája kiürült, minden bankkártyáját és igazolványát szépen az éjjeliszekrényre tettem, felvettem neonrózsaszín – csupa sár – Converse Chucks cipőmet, és még egyszer rápillantottam.

Teljesen meztelen volt, ágyékát itt-ott lepedő takarta. Kockás hasa minden lélegzetvételénél megfeszült. Álmában sem tűnt gyengének, sebezhetőnek. Olyan volt, mint egy görög isten. Minden gyanún felül álló. A hozzá hasonló férfiakkal nem jó ujjat húzni. Örülök, hogy hamarosan egy óceán választ el minket.

Kinyitottam az ajtót, az ajtókeretet öleltem.

– Nagyon sajnálom – súgtam, majd megcsókoltam ujjaim begyét, és felé integettem.

Vártam, amíg kiérek a szállodából. Csak odakint fakadtam sírva.

Öt órával korábban

Botladozva léptem be a bárba, két csuklás és sok szipogás között sikerült whiskyt rendelnem. Kiráztam a vizet hosszú, piszkosszőke hajamból.

Fekete ruhám gallérját húzogattam, és belemordultam a pohárba, amit a pultos elém tolt. Aznap alacsony szárú, rózsaszín Converse Chucks cipő mellett döntöttem, amikor ostoba módon optimista hangulatban hagytam el a házat; cipőm a levegőben lengett, alig százhatvan centis testemet a bárszékre emelve nem ért le a lábam. Fülemben volt a fülhallgató, de nem akartam zenét hallgatni, kár lett volna beszennyezni az én tökéletes zenelistámat a mai nap nagyon rossz hangulatával. Ha most olyan dalt hallgatnék, amit szeretek, örökre ahhoz társítanám, hogy végre kiderült: Milton szereti a kutyapózt, csak nem velem.

Próbáltam felvidítani magamat, beszélgetést folytattam belső énemmel, és közben úgy vedeltem az én pénztárcámhoz túl drága whiskyt, mint a csapvizet.

Az állásinterjúm szörnyen rosszul sikerült, de amúgy sem szívesen dolgoztam volna egy gluténmentességet hirdető, keresztény diétamagazinnak.

Milton megcsalt, ez tény. Mindig is voltak kételyeim vele kapcsolatban. Mosolya mindig túl gyorsan eltűnt, miután eljöttünk apámtól vagy találkoztunk valakivel az utcán. Jobb szemöldöke mindig felívelt, amikor valaki nem értett vele egyet.

Ami az egyre növekvő orvosi számlákat illeti… valahogy megbirkóztam volna a kifizetésükkel. A brooklyni lakás, amiben apa és én laktunk, a saját tulajdonunk. Legrosszabb esetben eladtuk és visszabéreltük volna. Ráadásul nincs szükségem mindkét vesémre.

Nyöszörögve kortyoltam italomat, amikor egyszer csak szantálfa, zsálya és fenyegető közelségben levő emberi bőr illatát éreztem. Akkor sem néztem fel, amikor az illatok hordozója azt mondta:

– Félig részeg, eléggé szép női személy: a ragadozók vágyálma.

Erős francia akcentusa volt. Gördülékeny és érdes. Az én tekintetem azonban a poharamban örvénylő mély borostyánsárga folyadékon maradt. Nem volt kedvem társalogni. Általában olyan vagyok, hogy egy tuskóval is jó barátságba tudok kerülni. Ekkor azonban képes lettem volna leszúrni bárkit, akinek herék lógnak a lába között, pusztán azért is, mert felém szuszog, illetve bármilyen más irányba.

– Vagy a kanos pasik rémálma – feleltem. – Ez pedig konkrétan azt jelenti, hogy nem érdekel.

– Ez hazugság. Én pedig nem szeretem a hazudozókat – mondta, és szemem sarkából láttam, hogy fogai között koktélkeverő pálcikát forgatva, kaján mosollyal néz rám. – De magával kivételt teszek.

– Pimasz és öntelt? – Gondolatban pofon vágtam magamat, amiért egyáltalán válaszoltam neki. Hiszen a fülemben volt a fülhallgató. Egyáltalán miért szólt hozzám? Ez a nemzetközi hagyj-a-búsba-békén-nem-érdekelsz egyezményes jel. Az nem számít, hogy éppen nem hallgattam semmit, csak el akartam riasztani az esetleges társalogni akarókat. – Még jó, hogy nem azt mondta, nemi betegségeket akar terjeszteni, és ehhez üzekedési üzemmódba helyezi magát.

– Ha jól sejtem, akut megrázkódtatás érte enyhén szólva nem kifinomult férfiak részéről. Szabad érdeklődnöm, hogy tízes skálán mennyire volt borzasztó a napja?

Már semmi távolság nem volt közöttünk. Mérték után készült öltönye alól sugárzott testének melege.

Úgy éreztem, ha megfordulok és ránézek – ha igazán megnézem magamnak –, eláll a lélegzetem. A nap történései megviselték dühös, sebzett szívemet, tompán dobogott mellkasomban. Nincs szükségünk betolakodókra, Jude!

Magas Francia Jóképű egy százdolláros bankjegyet csúsztatott a pultosnak előttem. Tekintetével simogatott, miközben előrehajolt és azt kérdezte:

– Mennyit ivott a hölgy?

– Ez a második, sir – felelte a pultos, kurtán bólintva. Nedves törlőkendőt húzott végig a pult felületén előtte.

– Hozzon neki egy szendvicset, kérem.

– Nem kérek szendvicset.

Kirántottam a fülhallgatót a fülemből, a pultra csaptam, és hirtelen mozdulattal felé fordultam. Ránéztem.

Óriási hiba volt. Az első néhány pillanatban fel sem fogtam, mit látok. Olyan szinten volt káprázatosan gyönyörű férfi, hogy az ilyen látvány feldolgozására az emberek többsége egyszerűen nincs programozva. Chris Pine-tökéletes, Chris Hemsworth-kolosszális és Chris Pratt-elbűvölő. Tripla csúcskategóriás férfi, én pedig egy bebaszott nő. B.E.B.A.SZ.O.T.T.

– Pedig ennie kell.

Rám sem nézett. A pultra lökte telefonját, ami eszeveszett sebességgel villogott, percenként tucatnyi e-mail jött.

– Miért?

– Azért, mert méltóságon alulinak tartom, hogy részeg lányt dugjak meg. Magát pedig nagyon nagy élvezettel dugnám meg ma éjjel – mondta teljes nyugalommal, és ezt a laza közlést olyan megbabonázó mosollyal tette, hogy úgy éreztem, menten elolvadok.

Próbáltam pislogással leplezni megdöbbenésemet. Csak bámultam, arcát megjegyeztem emlékeim katalógusába. Mélykék szem… tigriscsíkos írisz, sötét, sötét, sötét, mint az óceán medre. Összeborzolt földbarna haj, olyan éles arcél, hogy szinte papírt lehetne vágni vele, ajka mintha arra lenne teremtve, hogy szex közben mocskos szavakat mondjon. Ilyen férfipéldánnyal még sosem találkoztam. Egész életemben New Yorkban éltem, sok külföldit láttam, ez a férfi azonban olyan volt, mintha egy férfimodell és egy cégvezető hihetetlen elegye lenne.

Tengerészkék öltönye komolynak mutatta. Arcának ívei, élei könyörtelenségre utaltak. A kegyetlennek tűnő arcél és a szögletes áll közötti teret komor száj és egyenes orr töltötte ki.

Kezére pillantottam, jegygyűrűt kerestem. Tiszta a terep.

– Tessék?!

Kihúztam magamat. Attól, hogy úgy néz ki, mint egy isten, nem kell úgy is viselkednie. A pultos tányért tett elém. Marhasült, majonéz, paradicsom, cheddar sajt puha paniniben. Nagyon szerettem volna dacos és következetes maradni, ugyanakkor azt nem akartam, hogy egy óra múlva tiszta whiskyt hányjak.

A Nagyon Jó Külföldi Pasi a bárpultnak dőlt. (Milyen magas lehet? Száznyolcvan centi? Százkilencven?) Fejét oldalra hajtva nézett engem.

– Egyen!

– Ez egy szabad ország! – vágtam vissza.

– Mégsem tud szabadulni attól a rögeszmétől, hogy egy külföldivel dugni valahogy nem helyes – jegyezte meg.

– Elnézést, nem értettem a nevét, Mr. Nem Érti A Célzást – ásítottam.

– Will Power. Indián nevem Akarat Erő. Örülök, hogy megismerhettem. Nézze, maga úgy néz ki, mint akinek nagyon rossz napja volt. Nekem pedig van egy szabad éjszakám. Holnap reggel hazarepülök, de addig… – Megmozdította a karját, a mozdulattól felcsúszott zakóujja, ahogy az antik Rolex órájára pillantott. – Gondoskodom arról, hogy akármi is jár a fejében, ma éjjel elfelejtse, Miss…?

Basszus! Olyan jóképű volt, hogy nulla a valószínűsége, hogy még egyszer az életben ilyen férfivel találkozom.

Mindenért Miltont hibáztathatom.

És az orvosi számlákat.

És a whiskyt.

Amilyen napom volt, egész New York államot hibáztathatnám.

– Spears – feleltem, és hunyorogva a szendvicsbe haraptam. Ó, a francba! Megfordítottam a tányér mellé tett szalvétát, megnéztem a hely nevét: Le Coq Tail. Megjegyeztem magamban, hogy jöjjek vissza ide úgy húsz év múlva, amikor végre kifizettem apám orvosi számláit és már nem zacskós levesen kell élnem.

– Mint Britney Spears?

Hitetlenkedve vonta össze szemöldökét.

– Pontosan. És ön?

– Mr. Timberlake.

Még egy harapást vettem magamhoz a marhahúsos szendvicsből, és kis híján felnyögtem az élvezettől. Mikor ettem legutóbb? Talán reggel, otthon, mielőtt elindultam az állásinterjúra.

– Az idegeimre megy, Mr. Timberlake. Az előbb még Will Power volt.

– Sírj csak, baby. Cry me a river, vagy ilyesmi. Célian vagyok.

Kezet nyújtott.

Mozdulata egyszerre idegesített és megigézett. A teste isteni, de az érintése halandómeleg, eleven. Elhomályosította józan ítélőképességemet, elárasztotta érzékeimet, és úgy éreztem, mintha mindenemet avatott nyelvek nyalogatnák.

– Judith, de mindenki csak Jude-nak hív.

– Fogadni mernék, hogy Beatles-rajongó vagy, Jude.

– Nagyon öntelt, uram. Negatív vonásainak listája végtelen.

– Nem ez az egyetlen valamim, ami hosszú. Egyél, Judith!

– Jude.

– Én nem vagyok mindenki – mondta türelmetlen mosollyal pillantva rám, mintha ezzel lezárná beszélgetésünknek ezt a részét.

Főnökösködő faszfej. Még egy falatot ettem.

– Ez nem jelent semmit.

Szánt szándékkal hazudtam, de túlságosan el voltam szállva érzelmileg ahhoz, hogy megtagadjak magamtól bármit ezen az éjszakán.

Közelebb hajolt hozzám, úgy lépett be személyes terembe, ahogy Napóleon betette a lábát Moszkvába: egy pogány harcos büszkeségével és tapintatosságával. Hüvelykujját végighúzta a nyakamon. Egyszerű érintés, de egész testem beleremegett, bőröm teljes felülete bizsergett. Vad, férfias nyersesége, akcentusa, erős mindene… az öltönye, az illata, a vonásai… az egész így együtt…

Tehetetlen voltam.

Tehetetlen akartam lenni.

„Magányos vadász a szív.” A testemnek azonban társaság kellett erre az éjszakára.

Előrehajolt, egészen közel, és fülembe súgta:

– Dehogynem…

– Nem vagy az esetem – feleltem whiskym maradékát lenyelve, vigyorogva.

– Mindenkinek az esete vagyok – jelentette ki egészen tárgyilagosan. – És úgy csinálom, hogy jó legyen neked.

– Nem is tudod, mit szeretek – vágtam vissza.

Élvezet volt vele vitatkozni. Rövid válaszokat adott, éllel, szenvtelenül, de furcsamód ezzel együtt sem találtam durvának.

– Az összes nálam lévő készpénzbe mernék fogadni, hogy tudom.

Ez érdekes.

– Mi van akkor, ha mindig csak színlelem az orgazmust, de amikor tényleg van, azt nem mutatom ki? – kérdeztem, azzal táskámba csúsztattam iPod fülhallgatómat.

Olyan mosollyal nézett rám, amit emberi arcon még sosem láttam… olyan ragadozó tekintettel, hogy zsigereim összerándultak, bugyim pedig átnedvesedett.

– Teljesen nyilvánvaló, hogy sosem volt még igazi orgazmusod. Amennyiben elélveztetlek, örülni fogsz, hogy fekszel és nem esel össze.

– Micsoda  nagyképű…

– Kímélj meg a pimaszkodástól, Spears.

Tíz perccel később már az úton mentünk át a szállodája felé. Rendesen össze kellett szednem magamat, hogy ne bámuljak, amikor beléptünk az elegáns előcsarnokba. A Laurent Towers Hotel a világ legnagyobb hírcsatornáinak otthont adó LBC felhőkarcolóval szemben magasodott. Valóságos tömeg volt körülöttünk, de a liftre csak mi vártunk. Szótlanul néztük a liftajtót, közben szívem úgy dobogott, hogy azt hittem, kiugrik a helyéből. Olcsó, fekete ruhám alatt remegett a térdem. Benne vagyok. Tényleg belemegyek egy egyéjszakás kalandba. De huszonhárom éves vagyok, friss szingli, és kezdő bosszúálló. Tudtam, semmi erkölcstelen nincs abban, hogy lefekszem vele. De azt is tudtam, hogy ez egyszeri alkalom, amin néhány év múlva már csak nevetek.

– Nem szoktam ilyesmit csinálni – mondtam, amikor a lift ajtaja kinyílt, és beléptünk a fülkébe.

Célian nem válaszolt. Az ajtó hangtalanul csukódott. Lassan, lopakodva lépett felém. Tekintete hideg és közönyös, ajka feszes vonal. A falhoz terelt, minden lépés mohóbb volt, mint az előző. Pulzusom a torkomban lüktetett. Szinte arcátlan önhittséggel nézett, felemelte államat. Alig kaptam levegőt.

Célian a szoknyámon át markolt belém. Felnyögtem, testem ívbe hajolva tapadt a lift falához. Hüvelykujjával csiklómra talált, a textilen át keményen, lassú körökben masszírozott.

– Ne próbálj meggyőzni, hogy jó kislány vagy – mordult rám. Lehelete menta és friss kávébab. – Baszottul nem érdekel.

– Ahhoz képest, hogy turista vagy, nagyon jó az angolod – jegyeztem meg. Erős akcentussal beszélt, de képes volt fegyverként használni a szavakat. Stratégiai céllal, tűpontosan. Minden szótag egy heves csapás.

Egy lépést hátrált tőlem, a közönyösség függönyén át nézett.

– Mint azt hamarosan megtapasztalod, nagyon sok dologban nagyon jó vagyok.

A lift csengetett, Célin ellépett előlem.

Kinyílt az ajtó. Idős házaspár mosolygott ránk, várták, hogy kilépjünk. Célian belém karolt, mintha pár lennénk, de lazán lecsúsztatta rólam a kezét abban a pillanatban, ahogy a vendégek látóteréből kikerültünk.

Csendben, szó nélkül haladtunk a lakosztálya felé, de majdnem megsüketültem a fülemben zakatoló sokféle hangtól. Meggyőztem magamat, hogy helyes, amit teszek. Ez a kéjes éjszaka egy emberfelettien gyönyörű turistával elmúlasztja minden fájdalmamat. Széles hátát, karcsú alakját nézve követtem. Úgy nézett ki, mint aki életvitelszerűen gyúr, de úgy öltözködött, mint akinek edzésre végképp nincs ideje. Foglalkozása felderítetlen titok maradt. Holnap visszautazik Franciaországba, így mindegy, hogy nagymenő ügyvéd vagy orvgyilkos.

Amint beértünk a lakosztályába, egy palack vizet nyomott a kezembe.

– Idd meg!

– Ne parancsolgass!

– Ne nézz ilyen utasításváró őzike szemekkel rám.

Zakóját levetette, cipőjét lerúgta. A lakosztály nagyon elegáns és tiszta… túlságosan is tiszta ahhoz képest, hogy lakták. Tágas tér. Nem láttam bőröndöt, telefontöltőt, ledobott inget a padlón, egyéb árulkodó tárgyakat.

Ez egyrészt gyanút ébresztett, másrészt ez a férfi pontosan olyan pszichopatának nézett ki, aki nem hagy nyomokat maga után. Én pedig a lakosztályában vagyok. Fantasztikus.

Megjegyzés magamnak: Azok után, amit ma csináltál, minden döntésedet próbáld erre a szerencsesüti tanácsra alapozni: „Ennél csak jobb lehetsz.”

Észre sem vettem, hogy megittam a vizet, amit a kezembe adott. Úgy dobtam a palackot a szemetesbe, mintha égetné a kezemet. Az én lázadó lelkem meghalt egy kicsit.

Még nincs túl késő elmenekülni. Mondd meg neki, hogy nem érzed jól magadat, és egyszerűen menj el innen!

– Azt hiszem, jobb lenne, ha… – szólaltam meg, de nem fejeztem be a mondatot.

A falhoz nyomott, ajka az ajkamra tapadt, belém fojtotta a szót. Fennakadt a szemem a hirtelen gyönyörtől, csillagok robbantak csukott szemhéjam mögött. Két kézzel markoltam inggallérjába, amikor felkapott, és ujjait a fenekembe tolta. Lábam pillanatokon belül a derekára kulcsolódott. Hozzám dörgölőzött, kéjes érzés vibrált egész kismedencémben. Amikor felnyögtem, olyan erősen csípett combomba, hogy próbáltam lerázni magamról, de úgy éreztem, azzal, hogy körmömet a bőrébe mélyesztem, még inkább ahhoz kerülök közelebb, hogy örök csókba fulladjak vele. Forró, bársonyos, könyörtelen volt az ajka. Teste márvány, mindenütt tömör.

Célian a számba tolta a nyelvét, és én hagytam.

Csípője körkörös mozdulatokkal járt, merev, nagyon kemény farka nyílásomon súrlódott, és én ezt is engedtem.

Erősen alsó ajkamba harapott, felnyögött, elszopogatta a fájdalmat rólam. Üvölteni tudtam volna, hogy csinálja még.

Kezét közénk csúsztatta, félrehúzta a bugyimat, két ujját lökte belém.

Szégyenletesen nedves voltam.

A szexi idegen lenézett rám.

– Ideje befejeznie a megkezdett mondatot, Miss Spears.

– Én… én… – hebegtem zavartan.

Lassan, kihívóan lassan kifelé húzta belőlem ujjait, majd hirtelen még mélyebbre tolta vissza. Merev, komoly arccal.

Ki ez a férfi? Annyira közönyösnek tűnt akkor is, amikor önkéntelenül felnyögtem, valahányszor ujjait mozgatva, körözve, G-pontomat érintve mélyebben belém nyúlt. Másik kezével mellemet markolta, mellbimbómat erősen megcsavarta.

– Azt kezdted el mondani, hogy tenned kéne valamit. – Kezét egy pillanatra kihúzta belőlem, ajkamat festette meg iránta való vágyam nedvével, aztán visszatért kedvenc helyére, combjaim mélyére. Megízlelt engem az ajkamon. – Mi volt az, Judith?

Judith. Ahogy a J hangzott a nyelvén, szívesen meghaltam volna a karjai közt. Forró nyelve nyakamat, államat, ajkamat járta. Úgy össze voltunk gabalyodva, mintha a túléléshez egymásra lett volna szükségünk. Tudtam, csak egyetlen éjszaka, de sokkal többnek tűnt.

– Én… csak… ööö… semmi, semmi – mondtam, azzal közénk nyúltam, a cipzárját tapogattam. Kezét kezemre, tenyeremet hatalmas merevedésére szorította. Most már teljesen más okom volt a pánikra. Akkora volt, hogy a tornazsákomba talán befért volna, de a hüvelyembe semmiképpen.

– Én diktálom az ütemet! – jelentette ki.

Fejemet ingattam. Nem parancsol nekem. Még két ujját tolta belém – majdnem az egész kezét –, és annyira tele voltam vele, hogy azt hittem, szétfeszülök. Kéjes sóhaj szakadt ki a számon, amit parázna csókunk nyelt el. A következő pillanatban elélveztem az ujjaitól.

Olyan intenzív volt a gyönyör, hogy minden izmom zsibbadva elernyedt. Úgy csúsztam lefelé a fal mellett, mint spagetti a forró vízben. Célian felemelt, ujjait arcomba mélyesztette, mozdulatlanul tartotta fejemet, metsző tekintettel nézett rám.

– Nagyon remélem, hogy legalább olyan jó ízű vagy, amilyen jól nézel ki.

Gyors mozdulattal letérdelt, feltolta ruhámat, bal lábamat átvetette a vállán. Bugyim még félre volt húzva, úgy hatolt belém. Nem nyalt, nem szopott, hanem a nyelvével baszott. Hajába markoltam. Puhább volt, mint az enyém. Fejemet a falnak támasztottam. Olyan orállal kényeztetett, amilyet nem gondoltam lehetségesnek addig.

Milton készséges, de gépies szerető volt. Ez a férfi a két lábon járó, beszélő orgazmus. Egészen biztos voltam abban, hogy attól is elélveznék, ha letüsszentene. Hirtelen erős vágy fogott el, hogy összezárjam a combjaimat, és örökre ott tartsam így, a lábam között. A második orgazmusom áramütésként nyilallt belém lábujjaimtól fejem tetejéig. A mennyországba repített. Amikor duzzadt csiklómra szorította ajkait, és erősen szívni, szopni kezdte, egészen biztos voltam abban, hogy valahol a közelben egy angyal rezegteti szárnyait. Mire felállt, levetette ingét és öltönynadrágját, majd fogával kibontott egy óvszert. Tudtam, hogy akár magamba tudom fogadni, akár nem, akkor is akarom, ha a próbálkozástól a sürgősségire kerülök is.

Célian azonnal, egyetlen erőteljes mozdulattal belém tolta magát. A gardróbajtóhoz feszített, ujjait ujjaimba fűzte, és lényegében mozdulatlanná merevített. Olyan átható volt a gyönyör, hogy remegve vonaglottam a karjai közt. Küzdöttem, ki akartam szabadítani kezemet, hogy megérinthessem, és lökésről lökésre lekövethessem a mozdulatait.

– Én bassszlak, Judith! – szisszent rám.

– Célian...

Egy ideig ez volt az utolsó szavam hozzá, mert nagyon heves üzekedésben egyesültünk.

A padlón. Mint két vadember.

Kutyapózban az ágyon. Közben ő a CNN adását nézte.

Ekkor megjegyeztem, hogy körülbelül olyan úriember, mint egy zsák kő. (Halk káromkodással jelezte nemtetszését, amikor Anderson Cooper exkluzív tudósítást adott valami választási csalásról, amit talán én is szívesen hallgattam volna.) Aztán a zuhany alá álltunk, és ott újra szájjal kényeztetett, külön figyelmet szentelve a csiklómnak.

A következő menetben a mosdó mellett csináltuk.

Végül, amikor az ágyra roskadtam, még egy palack vizet adott a kezembe, és azt mondta:

– Hatkor indulok. Tízkor van kijelentkezés. A Laurent Towers nem igazán tűri a késedelmes távozást.

Azt akartam mondani neki, hogy: A – lelépek, és B – nagyon rossz ötlet, hogy maradjak éjszakára. Nem voltam azonban egészen biztos abban, hogy szembe tudtam volna nézni a beteg apámmal ilyen szex után, ami ráadásul nem a barátommal, pontosabban már exbarátommal történt. Nem kellett tükörbe néznem ahhoz, hogy tudjam, kibaszottul megbaszottnak nézek ki: duzzadt száj, kipirosodott bőrömön mindenütt borostanyomok, nyakamon három kiszívott folt… nem is szólva arról, hogy a szemem olyan, mintha részeg lennék… de nem az órákkal korábban ivott whiskytől.

Vonakodva írtam apának, hogy Miltonnál vagyok. Bevackoltam magamat Célian ágyába, és behunytam a szememet. Úgy éreztem, árvaként élek a világban. Senki nem tudta, hol vagyok, és az egyetlen, akit érdekel, mi van velem, az apám, nem segíthet, mert már csak nagyon ritkán tudja elhagyni a házat.

Ekkor határoztam el: nem is mondom el Robert Humphrynak, hogy Milton Hayes és én szakítottunk. Apám reménye utolsó morzsáit az én barátomba vetette, arra számított, ha ő már nem lesz az élők sorában, Milton majd gondoskodik rólam és vigyáz rám. Mindenkinek szüksége van valakire, és apámon kívül nekem senkim sem volt.

Az idegen férfi érdes ujját végighúzta bordáimon, oldalt, a tetováláson, amit a tizenharmadik születésnapomon varrattam magamra.

Ha egy kicsit furcsának tűnök, az azért van, mert tényleg furcsa vagyok.

– Szóval nem szereted a Beatlest, de a The Smiths nevű bandát igen…

Lehelete lapockámat simogatta.

Apám egyedül nevelt engem. Építőmunkás volt New Yorkban. Mindig pénz szűkében voltunk, kedvenc időtöltésünk az volt, hogy a padlón ülve a bakelitlemezeit hallgattuk. Johnny Rottenről szóló könyveket olvastunk, és szándékosan félrevezető zenei vetélkedőjátékokat találtunk ki, hogy valahogy elüssük az időt.

– Csak óvatosan. Ha megismersz, rám kattanhatsz – jegyeztem meg halkan, és a padlótól a mennyezetig üveg ablakon át New York fényeit néztem.

Szó nélkül, hátulról nyomult belém.

– Kibaszottul vállalom a kockázatot.

Ez a pozitúra arra emlékeztetett, amit az első sorból nézhettem: Milton és Elise hűtlenségi mutatványát. Kusza érzésekbe gabalyodtam. A testem örült, de szemem sarkában könnyek gyűltek. Örültem, hogy egyéjszakás kielégítőm nem látta, de kétségtelenül vegyes könnyek voltak: boldogok az orgazmusoktól és szomorúak a gondolattól, hogy reggel haza kell menni, muszáj szembenézni a valósággal.

Nincs barátom.

Nincs munkám.

Apám haldoklik, és rengeteg számla vár, amiket nem tudom, hogyan fizetek ki.

Miután mindketten kielégültünk, az idegen megcsókolta a tarkómat, hátat fordított nekem, és elaludt. Én? Ráláttam az öltönynadrágjára, vastag pénztárcájára, ami mintha engem nézett volna.

Magányos vadász volt a szívem.

Ma éjjel hagyom, hogy kedvére vadásszon.

ELSŐ FEJEZET

Jude

Három héttel később

– Hogy nézek ki?

– Mint aki ideges. Mint aki izgul. Édes. Bájos. Szép. Ezek közül valamelyik jó válasz, igaz?

Apa nevetett, megpaskolta a karomat.

Ceruzacsíkos fehér ruhát vettem fel és fekete Converse Chucks cipőt. Ízléses. Szolid. Visszafogott. Ráadásul ma komoly, profi újságírónak kell látszanom. Sötétszőke hajamat laza kontyba fogtam, mogyoróbarna szememet erősen hangsúlyoztam, sötét szemceruzával. Ez nem a szokásos póló, szűk farmer, műbőr dzseki szerelés volt. De ez az első munkanapom az új munkahelyemen, ezért nagyon fontos, hogy ne úgy nézzek ki, mint akit most szalajtottak a Tokyo Hotel egyik jelenetéből.

Megsimogattam apa kopasz fejét. Itt-ott ősz hajszálak voltak még rajta, szomorúan hajladoztak, mint megannyi bánatos pitypang. Arcon csókoltam. Vénái kidagadtak sápadt, kékes bőre alól.

– Bármikor felhívhatsz – emlékeztettem.

– Igen, ez a kedvenc Blondie-dalom – mosolygott.

Kissé ingerültem szusszantam ettől a maradiságtól.

– Jól vagyok, Jude. Munka után hazajössz vagy Miltonhoz mész? – kérdezte, és megborzolta a hajamat, mintha gyerek lennék. Azt hiszem, neki mindig is gyerek maradok.

A mondat közepén újabb köhögésroham tört rá. Ezért is volt némi bűntudatom a hazugság miatt. Azt hitte, hogy Milton és én még mindig együtt vagyunk. Apámnak harmadik stádiumú nyirokrákja volt. Két hete abbahagyta a kemoterápiát. Az idő úgy folyt ki a kezünk közül, mint a homok.

Orvosai könyörögtek neki, hogy folytassa a kezeléseket, de azt mondta, túl fáradt. A valóság: csődhelyzetben vagyunk. Vagy hitelkiváltással másik hitelt veszünk fel a házunkra, vagy abbahagyjuk a kezelést. Apa nem akarta, hogy semmi örökség ne maradjon rám, bármennyire harcoltam a döntése ellen. Lelkiismeretem nem hagyott nyugodni. Magányos, aggódó, nehéz szívvel mentem el otthonról, úgy hurcoltam magammal szívemet, mint egy arannyal teli ládát – sok-sok drága, nehéz, haszontalan dolog van benne.

Rekedtre kiabáltam magamat: Adjuk el azt a nyomorult lakást! Akkor hagytam abba, amikor láttam, hogy ezzel csak még több szenvedést és stresszt okozok neki.

– Hazajövök – mondtam, és tánclépésben mentem a konyhába. Elővettem az ételt, amit aznapra készítettem neki.

– Mostanában nem sokat vagy vele. Minden rendben?

Bólintottam, és a Tupperware dobozokra mutattam.

– Reggeli, ebéd, vacsora és nasi. Ha hideg lenne, tiszta takarók vannak az ágyadon. Mondtam már, hogy bármikor felhívhatsz? Igen, mondtam.

– Ne aggódj az öregedért. – Megint megborzolta gondosan elkészített frizurámat, ahogy az ajtó felé menet kiléptem a konyhából. – Kéz- és lábtörést! Persze ne vedd szó szerint. Szóval sok szerencsét!

– Amilyen szerencsém van, a kéz- és lábtörés is benne van a mai napban – feleltem, azzal felkaptam a táskámat, és néztem, ahogy a karosszékbe, a tévé elé ül. A mozdulattól felhördült.

Ugyanez a pizsama lesz rajta akkor is, amikor (majd ki tudja, mikor) hazaérek. A nyakig eladósodott emberek többsége nem költene Netflix előfizetésre, de apám alig mozdult ki a lakásból. Nem sokkal ezelőtt még folyton émelygett és rendkívül gyenge volt. A kemoterápia nemcsak a rákos sejtjeit ölte meg, az étvágyát is elvette. Szinte csak filmeket fogyasztott: Fekete tükör, Kártyavár, Luke Cage. Semmiképpen nem foszthattam meg egyetlen szórakozásától, ezt akkor sem tehetem meg vele, ha emellett másodállást is kell vállalnom.

Amit senki nem mond el, amikor az ember valakit, akit szeret, rákbetegség miatt veszít el: nem csak őt falja fel a kór elevenen. Ha ő megkapta, te is megkapod a magad dózisát. A rák felemészti az együtt töltött időtöket, a boldog pillanatokból lakomázik, a boldog perceket legeli. Felzabálja a fizetésedet és a megtakarításaidat. A nyomorodból táplálkozik, a szívedben szaporodik akkor is, ha te nem vagy rákos.

Tíz éve, mellrákban halt meg az anyám.

Apám a következő, és én nem tehetek semmit ellene.

Hosszú az út Brooklynból Manhattanbe, és nem volt nálam az iPodom. Így jársz, ha idegentől lopsz. Az iPodomat, a fülhallgatómat és az erkölcseimet abban a szállodai lakosztályban hagytam. Nem számít. Abból a pénzből kifizettem két fizetési felszólításos villanyszámlát és megoldottam a heti bevásárlást. Útközben volt időm átolvasni az előre kinyomtatott anyagot, amit a Laurent Broadcasting Company működéséről tudni illik. Az LBC központja a Madison Avenue egyik felhőkarcolójában van. Az MSNBC, a CNN és a FOX mellett ők a negyedik legnagyobb hírcsatorna. Elfogadtam a felkínált állást. Újságíró leszek a szépség és életmód online bloguknál. Nem egészen ez az életcélom. Persze a lejárt közüzemi tartozásokban fuldoklás sem volt tennivalóim listáján.

Hálás voltam a lehetőségért, és majd’ kiugrottam a bőrömből örömömben, amikor felhívtak, hogy fel vagyok véve. Eljön majd az idő, amikor a hírszerkesztőségbe kerülhetek, csak el kell indulnom a ranglétrán.

Egyelőre ez a dolgom, hogy megtartsam ezt az évi 75000 dolláros állást. Nemcsak nagyszerű lehetőség, hogy megvessem a lábamat az ajtóban, hanem így meggyőzhetem apát is, hogy adjon még egy esélyt a kemoterápiának.

Az életmód blog – neve stílusosan: Couture – az épület ötödik emeletén volt, ahol a könyvelés is.

– Nem tekintenek minket igazi újságírónak – figyelmeztetett Grayson, alias Gray, a fecsegő fickó, aki felvett. – Ennél a cégnél a vécéülőke is nagyobb tiszteletnek örvend, mint a szépség és szórakozás blog. És szerintem a vécéülőkéknek jobb seggek is jutnak. A könyvelésen egyetlen jó bőr sincsen.

Tegnap már bent voltam felvenni a kitűzőmet, a beléptető kártyámat, elvégezni a papírmunkát. A munka azonnali egészségbiztosítással és ingyen konditerem használattal járt. Röviden: ha hozzámehetnék ehhez a munkához, mindent megtennék a boldogságáért, és esténként örömmel masszíroznám a lábát.

Több mint fél órával korábban érkeztem, ezért megálltam a közeli fánkosnál, és egy egész emeletnek elég cukros nassolnivalót vettem. A recepciós, Kyla, körülbelül velem egyidős, vörösesbarna hajú lány már az asztalánál ült és gépelt valamit. Fánkkal kínáltam, mire olyan félénk tekintettel nézett rám, mintha illegális fegyvert akarnék eladni neki.

– Finom – biztattam mosolyogva. – Anyám és én minden vasárnap Brooklynból jöttünk fel Manhattanbe, hogy ilyet vehessünk.

– Itt az LBC-nél nem szokás kedvesnek lenni – kopogott ujjaival idegesen az íróasztalon.

– A magam részéről nem ragaszkodom ehhez a szokáshoz, szóval… – Vállat vontam.

Csokis fánkot választott, és az irodámba kísért. Illetve a hely, ahol leültetett, nem mondható irodának, csak egy munkafülke volt a teremben: bézs és fehér. Az egyforma, műanyag elválasztólapok és a recsegő székek a depresszió kialakulásának hatékony elősegítői. Minden fülkében négy asztal volt. A Couture háromfős stábjának tagja leszek.

– Gray bármelyik percben megérkezhet – közölte Kyla, és a csokis fánkba harapott.

Kopott hátizsákomat az üres íróasztal előtti székre dobtam, és az ablakon néztem kifelé. Közvetlenül ráláttam a Laurent Towers Hotelre, ahol azt az egy éjszakát eltöltöttem Céliannel. Három héttel később is szürreálisnak tűnt, hogy egy ismeretlen férfi többször is belém hatolt. Még furcsább volt a fájdalmas megbánás, ami akkor mart belém, amikor a tőle lopott pénz jutott eszembe. Megesküdtem, hogy soha többé nem teszek ilyet, próbáltam meggyőzni magamat, hogy az a bizonyos éjszaka egyszeri volt, az én karakteremtől teljesen idegen, amit akkor tettem.

Grayson húsz perc múlva érkezett. Úgy nézett ki, mintha a Sztárok leszünk sorozatból Kurt Hummel és legjobb barátod jóképű bátyjának szerelemgyereke lett volna; úgy öltözködött, mint a Charlie és a csokigyárból Willy Wonka. A gesztenye színű zakó, amit aznap viselt, bárki máson úgy nézett volna ki, mintha valami bűnügyi helyszínről hozta volna el. Amikor belépett, színpadiasan széttárta kezét. Szemét még hatalmas Prada napszemüvege takarta. Starbucks kávét kortyolgatva vezetett végig az emeleten. Sorra érkeztek a dolgozók. A könyvelők és titkárnők komoran biccentettek nekem, ahogy elhaladtunk mellettük.

– Nyugodtan felejts el minden személyt és minden arcot, akit most bemutattam neked, és így felszabadult agykapacitásodat használd inkább arra, hogy Dua Lipa szépségrituáléját megjegyezd. Mondom ezt azért, mert a most bemutatottak egyike sem fog szóba állni velünk, sőt, tudomást sem vesznek a létezésünkről. Illegális és brutális módon deportáltak minket ide a hatodikról, vagyis a hírszerkesztőségtől a tavalyi egy-szóval-sem-említjük-soha incidens után.

Lerogyott főnöki székébe, ujjaival hollófekete hajába túrt.

– Így nagyon nehéz a Couture működtetése, de még bírjuk valahogy.

– Mi történt? – kérdeztem, térdemre könyökölve.

– A nagyfőnökök elvesztettek egy fontos személyt.

– De mi köze volt ennek hozzátok?

– Az a fontos személy a főnökünk volt, és azóta valahányszor ránk néznek, őt látják. Ezért inkább ránk sem néznek.

Együttérzésem jeléül megfogtam Gray kezét. Abban a pillanatban érkezett másik kollégám, és ezzel teljes lett a Couture létszáma.

– Ó, leprás társaim a szép lét bűnben – köszöntött, és kezet nyújtott. Körmein kék-zöld lakk virított. – Ava vagyok.

Kezet fogtunk. Húszas évei végén járhatott, mint Gray. Tetőtől talpig sikkes. Napbarnította bőr, nagy loknikba göndörített haj, macskaszerű szem, plusz vörös bőr miniruha és sárga vintage csizma. Bármelyik pophercegnővel felvehetné a versenyt.

– Mi ez a ruha? Bipoláris nővér napot tartasz? – kérdezte rosszalló mordulással, a fehér ruhámra pillantva.

Éppen szólni akartam, elmagyarázni, hogy nagyjából annyira vagyok divatos, mint a billentyűzete, amikor elmosolyodott, és Grayson is fejét ingatva nevetett az íróasztalánál.

– Átkötős ruha és Converse Chucks? Tényleg?

Könnycseppet törölt le szeme sarkából.

– Melyik részt találod felzaklatóbbnak? A turkálós ruhát vagy a Converse cipőt? – kérdeztem, és zavaromban alsó ajkamba haraptam.

– Azt, hogy úgy nézel ki, mint egy gyerek, aki beszívott a Jamba Juice narancslétől, és lerohanta Mrs. Clinton gardróbját. Van neved? – kérdezte Ava, és tekintetével végigpásztázta testemet.

– Judith. De mindenki csak Jude-nak hív.

– Hey, Jude – kacsintott rám Ava.

– Ezt nyilván még senki nem mondta neki, Av – jegyezte meg Grayson, azzal Apple monitora felé fordult, és kétszer a boríték ikonra kattintott.

Körülbelül hétéves lehettem, amikor a környékbeli gyerekek úgy gondolták, túl fiús lány vagyok ahhoz, hogy ilyen nőies nevem legyen. Így lettem Jude. Judith lassú halált halt, és csak akkor köhögött magáról életjelet, amikor valami hivatalos dokumentumot kellett kitöltenem.

– Jude a nyelve hegyével meg tudja érinteni az orra hegyét és a hónaljával fingó hangot tud kiadni.

– Jude meg tud tanítani minket gördeszkázni.

– Jude tudja, hogyan kell vízibombát csinálni.

– A kellemetlen dolgokról jut eszembe. Ma délután háromkor Mr. Laurent valami hivatalos bejelentést tesz, így még jól jöhet, hogy a kis Miss Reese Witherspoon olyan ronda ruhában jelent meg, hogy az ilyet már be kéne tiltani.

Furcsán néztem Avára, mire ő szinte az arcomba fújta a rágógumiját.

– Szereti a nőket, de ne aggódj. A fia nagyon rövid pórázra fogta.

Órák ketyegtek el, felszívták a perceket, napfényhiányos nappá tapasztották az egymás után következő egyforma másodperceket. Forráskutatással töltöttem az időt; azt kutattam, hányféle aggasztóan kellemetlen módon lehet a narancsbőrt fagyasztással, hőkezeléssel, sikálással és dörzsöléssel elmulasztani. Amikor hármat ütött az óra, a liftajtó csengője vidáman csendült. De ez volt az egyetlen vidám dolog. Megállt az idő. A billentyűzetek kopogása is, az egész emeleten elhallgattak a rádiók, elhalt a fecsegés halk moraja. Abból, ahogy megállt a levegő és úgy éreztem, kardként lebeg a fejem fölött valami, kitaláltam, hogy az LBC és egyben a Couture tulajdonosa, Mr. Laurent érkezett meg.

Grayson eltolta székét az asztaltól, intett Avának és nekem, hogy hagyjuk el munkafülkénket. Tenyerem hideg verejtékét ruhámba töröltem.

– Itt a főattrakció. Reméljük, hogy az idősebb Laurent nem tapiz le senkit, és a fiatalabb Laurent sem rúg ki senkit, mert utóbbi éppen menstruál – mondta, és ringó léptekkel elindult a főfolyosó felé.

Rám tört az ellenállhatatlan kuncogás. Ezek szerint New York fejedelmei, az idősebb Laurent és fia kiállhatatlan figurák. Nekem ez semmit nem jelent. Nem hiszem, hogy ezen az emeleten dolgoznának és sokat látnám őket. Tudtam, hogy Mathias Laurent francia sajtómogul. Már a neve is túl fontosnak hangzott ahhoz, hogy velünk, ötödik emeleti halandókkal érintkezzen, akik számokat rovunk, táblázatokat nézünk, és emberkísérletnek tesszük ki magunkat azzal, hogy új, gluténmentes parfümöket próbálunk ki.

Amint beléptünk a már zsúfolásig megtelt előcsarnokba, leesett az állam. A padlóig. Mint a rajzfilmekben. A nyelvem vörös szőnyegként kinyúlt.

Jézus az égben!

Lelki füleimmel szinte hallottam, lelki szemeimmel láttam, ahogy Jézus az öklét rázza felém:

– Az én nevemet ne vedd a szádra, valahányszor eszedbe jut a bűn, amit elkövettél.

Ebben teljesen igaza volt. Ha ez így megy tovább, annyi Üdvözlégyet kell imádkoznom vezeklésül, hogy a harmincadik születésnapomig sem végzek.

Az a nagyon jóképű francia „turista” állt előttem, aki három hete szentségtelen dolgokat tett a testemmel. Ugyanolyan istenien nézett ki, mint azon az éjszakán, egyetlen különbséggel: most sokkal félelmetesebbnek tűnt.

Célian halványszürke pantallót és fehér inget viselt, mindkettő úgy állt rajta, mintha egyenesen a testére szabták volna. Mogorván nézett. Úgy, mint aki kész azonnal lefejezni Kylát és testrészeit a körülötte állóknak dobni, hogy marcangolják szét. Nála kicsit alacsonyabb, ősz hajú férfi állt mellette.

Mathias Laurentnek kicsi, fekete, üres tekintetű szeme volt, teljes ellentéte a fia mély indigókék íriszének. De az idősebb Laurent is ugyanolyan helytelenítő tekintettel nézett, amitől az ember úgy érezte magát, mintha kosz lenne drága Bolvaint cipőik talpa alatt.

És valószínűleg ugyanannyira hatalmában állt bárkit kirúgni.

– Térjünk a lényegre! A ma tárgyalandó ügy technikai szempontból a könyvelésről szól, de úgy döntöttünk, hogy kerüljön terítékre a Couture is, mert ez a blog a cégünknél legalább olyan mély, ha nem mélyebb pénznyelő, mint a Kidd bánya – szólalt meg Célian. Jégcsap színű írisze nem mozdult telefonja kijelzőjéről.

Szemem fennakadt, kis híján összeestem.

Amerikai akcentusa volt. Nem francia! Amerikai! Könnyed. Gördülékeny. Ismerős. Teljesen hétköznapi. Fénysebességgel lőtte a mondatokat. Hallottam, amit mondott, de képtelen voltam hallgatni. Egész testemet sokk rántotta görcsbe, ahogy a kirakós darabjai kezdtek összeállni. A mocskos egyéjszakás férfi a főnököm. Az én hazug, amerikai főnököm. És most együtt kell élnem ezzel… mégpedig remélhetően nagyon hosszú ideig, mert nagyon nagy szükségem van erre az állásra.

Valaki csettintett az ujjaival, a hang irányába fordultam, tekintetem Célianről rögtön Graysonra siklott.

Homloka feszes ráncba rándult.

– Úgy nézel ki, mint aki a sírással küszködik és vesztésre áll, vagy nagyon intenzív orgazmusa van. A te érdekedben remélem, hogy az utóbbiról van szó, és valami fura-de-nagyon-jó állapot jött rád. Jól vagy?

Bólintottam, sőt, sikerült valami mosolyfélét is magamra vennem.

– Elnézést. Ez alatt a ruha alatt nulla az orgazmus esélye. Csak egy pillanatra elkalandozott a figyelmem.

Hazugság és hazugság. Kis híján elélveztem a puszta gondolattól, hogy milyen jó volt, amikor Célian nagy, érdes kezével széttárta combjaimat, és nyelvét nyílásomba tolta.

Aztán a szavak áradata megszűnt, már nem záporoztak a hangok a fejünkre, mint forró víz a zuhany alatt, és rájöttem, hogy van valami még rosszabb annál, hogy Céliant tökéletesen akcentusmentes amerikai angolul halljam beszélni. Mégpedig az, hogy egyáltalán nem szólalt meg. Mert ekkor a jégszilánk tekintet töltött fegyverként egyenesen rám szegeződött.

Felnéztem, tekintetünk találkozott. Pontosan egy másodpercig nézett engem, aztán figyelme Graysonra pattant.

– Megértetted, Gregory? – kérdezte.

Gregory?

– Kristálytisztán, sir – felelte Grayson kissé remegő hangon, és fejet hajtott.

Célian felém biccentett.

– A címlaplány anyagod kókadozik.

Szent Isten! A francba! A rohadék!

Felismert, és ezt pontosan tudtam. Szeme felragyogott, megolvadt a jég, és egyre sötétebb lett azóta, hogy egymásra néztünk. Emlékszik. Lehet, hogy neki is ugyanolyan kellemetlen, hogy ott vagyok, mint nekem.

A tekintetem azt mondhatta, hogy vissza akarom kapni az iPodomat. Több mint háromezer zeném volt rajta, és túl jók ahhoz, hogy egy ilyen nyomorult alak kapja meg.

– Jude Humphry. Újságíró. A beosztottam. Ez az első munkanapja – magyarázta Grayson, szinte könyörögve. Felém fordult, mintha úgy érezné, a testével kell védenie az éles nyelvű, öltönyös szörny ellen.

Alig tudtam megállni, hogy el ne mosolyodjak, amikor eszembe jutott, hogy Spearsként mutatkoztam be Céliannek. Spear, mint lándzsa. Persze ő sem Timberlake, hanem Laurent. Ízig-vérig amerikai. Sajtóguru. Milliárdos. Nagy hatalmú ember, és egyetlen találkozásunkból ítélve: őrült playboy.

Ez a férfi benned volt, üvöltöttem fel magamban. És nem csak egyszer. A farka olyan mélyen a lyukadban volt, hogy sikítottál. És még mindig a nyelveden érzed azt a sós, természetízt, ahogy a szádba élvezett. Tudod, hogy a derekán van egy anyajegye. Tudod, milyen hangokat hallat, ha nőbe élvez.

Magamban „köszönetet” mondtam magamnak, hogy ilyen nyilvánosan átáztattam a bugyimat, és bólintottam.

– Örülök, hogy megismerhettem, uram.

Kezet nyújtottam neki. Szóhasználatomtól zavartan elpirultam.

Mindenki minket nézett. Legalább ötvenen voltak a teremben. Célian – ha ez a neve – mintha észre sem vette volna kinyújtott kezemet. A mellette álló férfira nézett.

– Mathias. Van még hasonló bölcsesség, amit meg kéne osztani az egybegyűltekkel?

Mathias? Ő nem az apja? Milyen rideg a jégkék szemű ember!

– Azt hiszem, mindent érintettél – mondta a nagyfőnök. Neki tényleg franciás akcentusa volt, vagyis a hazugságnak legalább volt alapja. Mathias nyugodt tekintettel nézett rám, mintha le tudta volna olvasni az arcomról a fiával közös titkomat.

Célian hirtelen felém fordult, kigombolta mandzsettagombját, felgyűrte ingujját. Kilátszott feszes, eres alkarja.

– A könyvelés folytathatja alantas munkáját. A Couture távozhat a megbeszélésről, de nem bocsátom meg nekik, hogy ilyen rosszul dolgoznak. Miss Humphry… – mondta ki nevemet, és türelmetlenül csettintett.

Már elindult a szűk folyosón, nagy léptekkel haladt, tudta, hogy úgy követem, mint egy kiskutya, és kétségtelenül örömmel.

– Van egy kis elsikálatlan ügyünk.

Sikálni… kefélni… micsoda különbség, ugye?

„Kérlek-mentsétek-a-bőrömet” pillantással néztem Graysonra. Válaszul úgy nézett rám, mint aki azt akarja mondani: Menteném, de szeretnék még élni.

Követtem Céliant a folyosón. Converse cipőm talpa cuppogott a padlón. A főnök áthaladt a könyvelők tömegén, egy sarokirodánál állt meg, határozott mozdulattal felrántotta az ajtót, és beszólt a bent ülő férfinak:

– Kifelé!

Ugyanazzal a mozdulattal biccentett nekem, hogy lépjek be. Megtettem. Becsukta az ajtót. Csak ketten voltunk odabent.

Közöttünk két lépés távolság.

Tekintete hadüzenet.

Ez pedig nem jelent jót nekem, mivel neki bombái vannak, nekem pedig botjaim is alig.

– Hova tűnt az akcentusa? – kérdeztem mesterkélt mosollyal.

– Hova tűnt a kibaszott pénzem? – kérdezett vissza ugyanolyan könnyeden, de gúnyos mosolya valahogy más volt. Bűnös. Vagy valami ilyesmi.

Szemem tágra nyílt a csodálkozástól. Annyira összezavarodtam a találkozástól, hogy el is feledkeztem a lopás tényéről.

– Elvettem – feleltem feszengve.

– Színleltem – mondta, akcentusára utalva.

– Micsoda egybeesés! Én is.

Én nem az akcentusra gondoltam.

Ekkor jutott eszembe a Le Coq Tail pultjánál kötött fogadásunk. Ha nem élveztet el, elvehetem az összes nála lévő készpénzt. Az igazság az, hogy soha életemben nem élveztem annyira, mint akkor vele, de ezt sosem fogom beismerni. Azok után nem, hogy azon a napon kétszer csinált hülyét belőlem. Másodszor azzal, hogy idióta francia akcentust színlelt, mert azzal akart lerázni, ha eszembe jutna elkérni a telefonszámát.

– Miss Humphry – szólt, nyelvével rosszallón csettintve, mintha egyszerre lennék elbűvölő és nyűg… mint egy kölyökkutya, aki a kétezer dolláros cipőjére pisilt. – Sok idő fog eltelni addig, amíg már nem gondol a farkamra a hosszú munkaidő végén, amikor olcsó takarója alatt magához nyúl.

Megölöm!

Ott és akkor tudtam, hogy megölöm.

Talán nem ma, nem is holnap, de egyszer biztosan.

Szusszantam egyet, kezemet karba fontam.

– Sajnálom, hogy elvettem a pénzét.

Fájt, hogy bocsánatot kellett kérnem tőle, de a lelkiismeretem megnyugtatása érdekében meg kellett tennem. Az állásom védelméről nem is szólva.

Átnézett rajtam, mintha semmit nem mondtam volna.

– Elvárom, hogy senkinek egy szóval se említse a mi kis…

Tekintetével végigpásztázta testemet, de nem úgy, mint aki megkívánt. Inkább úgy, mint aki meg kíván szabadulni tőlem.

Szempillámat rezegtetve sűrűn pislogtam.

– Elvitte a cica a nyelvét, uram?

– Nem, de majdnem. – Az ajtókeretnek támaszkodott, minden ajtókeret és minden váll elbújhatott mellette, olyan szexi volt. – A vaginájában volt a nyelvem… ami azt illeti, számos alkalommal… de nem csak a nyelvem, hanem a faszom, az ujjaim és minden más abban a lakosztályban, amit a maga kis puncijába tudtam tömni. Megkímélem a szaftos részletektől, mert A – ön is ott volt és B – mostantól szigorúan szakmai alapon működünk együtt a cégnél. Megértette?

Jesszusjesszusjesszus! Micsoda szája van!

Hölgyem, ha az én nevemet még egyszer hiába a szájára veszi, magasabb szintre viszem az ügyet – mordult gondolataimban Jézus.

– Ön nem kíván bocsánatot kérni tőlem? – kérdeztem, ökölbe szorított kezemet csípőre téve.

– Miért kéne bocsánatot kérnem?

A hangjából ítélve őszintén érdekelte.

Hány éves lehet? Harminc? Harminckettő? Így, hogy kijózanodva és nem a düh és zavarodottság vörös függönyén át láttam, nem tűnt olyan fiatalnak.

– Azért, mert hazudott nekem – mondtam emelt hangon, kis híján toporzékolva. – Azért, mert akcentust színlelt, és azt mondta, hogy reggel repülőre ül, és hazamegy…

– Ez nem tartozik magára – mondta kezét felemelve, szóáradatomnak gátat szabva. – És nem mintha személyes információkat kívánnék megosztani magával, tekintve, hogy maga itt hivatalosan alkalmazott, ráadásul kezdő – emlékeztetett hűvös hangon –, de azon a reggelen valóban repülőre ültem. Anyámhoz mentem Floridába. Nem itt van az otthonom. De nem is Franciaországban.

– És az akcentusa?

Azt kívántam, bárcsak fejbe vághatnám egy tűzőgéppel úgy, hogy ne veszítsem el a munkámat. Sajnálatos módon azonban úgy éreztem, a HR-osztály ezt egészen másként gondolná.

Kaján mosollyal igazgatta inggallérját.

– Az egyszerű, semmit nem jelentő baszásokat szeretem.

– Nem. Azért tette, hogy ne kérjem el a telefonszámát és ne adjam meg a sajátomat.

Ekkor már nulla önuralmam volt a hangom felett. Azt hiszem, tudta, csak egy lépés választ el attól, hogy pofon vágjam.

Rezzenéstelen tekintettel nézett.

– Nem áll jól magának az őrült harag, Spears.

– Hát, tekintse magát szerencsésnek, mert semmit nem akarok cserélni önnel: sem telefonszámot, sem testnedveket. És udvariaskodni sem akarok.

Megfordultam, ki akartam rohanni az ajtón. Megtettem az első lépést, de Célian elkapta a csuklómat, és visszarántott. Érintése áramütésként nyilallt ágyékomba. Ez is csak azt bizonyította, hogy az elmém okos, a szívem magányos, de a testem szimpla idióta.

– Maradjon csendben! – figyelmeztetett.

Döbbenten pislogtam. Mintha arról, hogy a főnököm hülyére baszott, sajtóközleményt akarnék kiadni.

– Igenis, uram – feleltem, és leráztam magamról a kezét. – Még valami, uram?

– Viselkedjen!

– Különben?

– Különben pokollá teszem az életét, és élvezni fogom. Nem azért, mert lefeküdtünk, hanem mert maga ellopta a készpénzemet, a pénztárcámat és az óvszereimet.

Az igazság az, hogy az óvszerek a tárcájában voltak, és egyszerűen elfelejtettem kivenni. És ez az egészet még kínosabbá tette. Tudtam, hogy vékony jégen járok, de nem akartam a munkanélküliség óceánjának fenekére zuhanni. Úgy döntöttem, inkább témát váltok.

– A lakosztályban hagytam az iPodomat. Nem találta meg esetleg?

– Nem.

A francba!

– Elmehetek?

Egy lépést hátrált.

– Remélem, nagyon ritkán látjuk egymást itt, Miss Spears!

– Értettem, Mr. Timberlake.

Munkaállomásomhoz visszafelé menet egész úton a homlokomat csapkodtam. Azt hittem, hogy ennél rosszabb már nem lehet. Az LBC leendő tulajdonosa bosszúszomjas, eléggé dühös és méltóságteljesen robbanékony. Miattam. Tudtam, hogy mindenáron kerülni fog. Nagyon zavart, hogy ettől elszomorodtam, mert az illata, a hangja és a száját elhagyó őrülten illetlen szavak legalább annyira töltöttek el csodálattal, mint amennyire feldühítettek.

Ösztönös szándékom az volt, hogy amint visszaérek a fülkémbe, kézbe veszem a parfümmintákat, és dolgozni kezdek a cikken. De amint beléptem a terembe, rájöttem, nem úszom meg a magyarázkodást. Grayson és Ava egyforma testtartásban, keresztbe tett lábbal ültek az asztaluknál, és úgy néztek rám, mintha valami különösen érdekes National Geographic adás lennék. Csak a pattogatott kukorica hiányzott a kezükből.

Grayson a lift felé mutatott.

– Magyarázd meg, mi volt ez!

– Semmi, semmi…

Ava szólt közbe.

– Mr. Laurent Jr., azaz a hírigazgató, egyben a főműsoridőben lemenő híradó főproducere, egyben Lord Sheggfey soha nem néz az alkalmazottak szemébe, nemhogy beszélne velük.

Nem? Döbbenet.

– Jobban teszed, ha dalolsz nekünk, mintha az American Idol döntőjében lennél, és én volnék Simon Cowell – mondta Grayson, azzal csettintett, és furán mozgatta a seggét a széken. – Tudni akarom, hogyan, mikor, hol és milyen hosszan. Különösen a hosszúság érdekel. Hüvelykben. Meg minden.

Azt hiszem, ezt megérdemeltem. Céliannek nem lett volna szabad négyszemközti beszélgetést folytatnia velem az első munkanapomon. Ráadásul nagyon úgy tűnt, hogy Grayson és Ava figyelmén kívül nem találok barátságos tekintetet az épület összesen hatvan emeletén.

Fejemet lehajtva a padlót néztem. Lábujjaim nyugtalanul mocorogtak cipőmben.

– A nagy semmit próbáljátok felfújni. Egyszer találkoztunk. Csak rövid időre. Egy társasági eseményen… – Mi lehet társaságibb esemény, mint egymás nemi szervét szopogatni? – Azt hiszem, csak meglepődtünk, hogy itt látjuk egymást viszont. Ennyi.

Az egészben az volt a legfélelmetesebb, hogy milyen könnyen csúszott ki a számon a hazugság. Előbb ellopom a pénztárcáját, most meg ez. Az biztos, hogy Célian Laurent a legrosszabbat hozza ki belőlem.

– Tehát azt állítod, hogy nem ismeritek egymást – szólalt meg Ava, az állát lefelé biccentve. Úgy nézett rám, mintha valami orosz kém lennék.

– Azt sem tudom biztosan, hogy mi a keresztneve – jelentettem ki, az igazságnak megfelelően.

– Célian. A kérdés az, hogy figyeltél-e arra, amit az egybegyűlteknek mondott.

Grayson összevonta a szemöldökét.

– Én… én…

Lázasan kerestem a szavakat.

Általában sokkal bőbeszédűbb vagyok. A vita és érvelés volt a kedvenc gyakorlati tárgyam. Lelkesen és okosan vitatkoztam nagy kifejezőképességű, nézeteik mellett a végsőkig kitartó politikusjelölt csoporttársaimmal, ügyvédek fiaival, bírók lányaival a Columbián. De mint minden nőnek, aki a fejébe vette, hogy őt komolyan kell venni, nekem is volt Achilles-sarkam. Ha rajtakapnak, hogy a főnökkel kavartam és csorgattam rá a nyálamat… nos, attól a karrierem hullócsillag üzemmódba vált.

– Hadd segítsek – legyintett Grayson. – Mr. Laurent azt mondta, hogy a Couture költségvetését legalább tíz százalékkal visszavágják. Ez talán nem tűnik soknak, de a blogunk már így is morzsákból él. Azt hittem, ennél jobban már nem sanyargathatnak minket. Tévedtem.

– Nem biztos, hogy ezt tudom követni – mondtam elkomorulva.

Grayson előrehajolt, a szemembe nézett.

– Újra felteszem a kérdést… Honnan ismered Laurentéket?

– Miért kérdezed?

Szívem a torkomban dobogott. Már többes számban beszélnek?

– Azért, mert az imént ezt az e-mailt kaptam.

Elfordította a monitorát, hogy közelebb hajolva mindhárman láthassuk.

Feladó: Mathias Laurent, vezérigazgató, LBC

Címzett: Grayson Covey, szerkesztő, Couture Online Magazine

Kedves Mr. Covey!

Korábbi közléseink, valamint a Couture magazinnál eszközölt legutóbbi költségcsökkentés alapján a hírszerkesztőségnél szükségünk van még egy munkatársra.

Egyik beosztottját áthelyezzük a newsroomba holnap reggel kilenc órai hatállyal. Mivel ön és Miss Jones már két éve munkatársak, az áthelyezendő személy Miss Humphry.

Üdvözlettel:
M. Laurent.

Vezérigazgató, LBC

– Mi folyik itt? – kérdeztem, Grayson székét hirtelen mozdulattal magam felé fordítva, vállát megragadva.

Kicsit örültem, de nagyon megijedtem. Amióta az eszemet tudom, az volt a vágyam, hogy a newsroom legyen a munkahelyem. De Célian irányítása alatt dolgozni egészen biztosan rémálom lesz. Háború dúlt érzelmeimben, öröm és a nyomorúságos rettegés között vergődtem.

– Fogalmam sincs. Mr. Laurent Senior soha egy szót sem szólt hozzám. Azt sem hittem volna, hogy tudja a nevemet.

Grayson a fejét vakargatta, kicsit zavartnak tűnt.

– Tehát szerinted Céliannek lehet valami köze ehhez? – kérdezte Ava.

Célian arcáról annyira lehetett bármit leolvasni, mint egy üres lepedőről. Titokzatosságba burkolt talány. Tény, hogy úgy nézett ki, mint aki nagyon dühös rám, és egyértelműen tudomásomra hozta, hogy nem akar többé látni engem.

– Nem hiszem. Mint mondtam, nem ismerjük egymást – ismételtem magamat, mint egy papagáj.

Grayson rögtön vigasztalni próbált. Hátamat simogatta.

– Minden rendben. Minden rendben lesz. Célian az iparág legkegyetlenebbjeként szerzett hírnevet magának, ezért van az, hogy az utóbbi néhány évben a CNN és a Fox News a nyomunkba sem ér, csak a port szívják utánunk. De nem leszel egyedül. Emberek lesznek körülötted. Célian nem árthat neked. Nem nyomoríthat meg, vagy ilyesmi.

Grayson számítógépe ekkor jelzett. Bipp. Bipp. Tekintetünk újra a képernyőre szegeződött.

Feladó: Célian Laurent, ügyvezető igazgató, LBC

Címzett: Grayson Covey, szerkesztő, Couture Online Magazine

Gary,

Két órával ezelőtt el kellett volna készülnie a svéd királyi esküvő anyagodnak. Hacsak nem az a kifejezett vágyad, hogy hosszú sorbanállásokban vegyél részt a munkaügyi hivatalnál, és nem akarsz visszaköltözni egy nyomorúságos bronxi lakásba, ahol az áramellátás is akadozik, melegen ajánlom, hogy ne feszegesd türelmem határait a határidők betartásának tekintetében.

Nem véletlenül van benne a határ meg az idő. Ha eljön a pillanat, és a feladat nincs leadva, beüt a krach! Amennyiben nem sikerül leadnod az anyagot időben…

Célian.

Grayson kétszer kattintott a monitor jobb felső sarkában levő X-re. Bezárta a levelezőprogramot.

– A megnyomorítás jellegű üzemi baleset dologról jut eszembe… – köhécselt, az ég felé nézett, és fejét ingatta. – Holnap reggel azért jobb, ha sisakban jössz. Fő az előrelátás.