Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Mennem kell (bõvített kiadás), 2020

Copyright © Ludányi Bettina

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-57-4

A történet az Amerikai Egyesült Államokban, Houston városában játszódik.

A regényben megjelenő szereplők és a cselekmény az író fantáziájának szüleménye.

PROLÓGUS

2003

A tizenkét éves Lucille W. Harris a hintában üldögél a hátsó udvarban a nyári napsütésben. Olyan erősen szorítja a láncot, hogy az ujjai belefehérednek. Idegesen lóbálja a lábát, a homlokáról egyszerűen nem akarnak eltűnni a ráncok, a fogait csikorgatja dühében. Két hete van az új családjánál, de már most elege van belőlük. Ezek őrültek! Egészen biztos, hogy őrültek – motyogja néha magában. A két mostohatestvérével még nem is lenne baj. Kedvesen és szeretetteljesen fogadták őt, hamar jóban lettek egymással. Na de a nevelőszülei…! Néha olyan érzése van, mintha egy szektába csöppent volna, de ennek a gondolatnak is csak akkor ad hangot, ha senki sem hallja. Nem mintha lenne róla pontos fogalma, hogy mit is jelent egy szektában élni, de látott már róla egy filmet még az előző családjánál. Volt egy tizenöt éves fiú a háznál, aki rendszerint ijesztgette a kicsiket, például horrorfilmekkel, vagy azzal, hogy elbújt, és hirtelen előugrott valahonnan. Lucival azonban meggyűlt a baja. Őt nem lehetett olyan könnyen megijeszteni. Pedig próbálkozott aztán mindenfélével. Egyszer elbújt az ágya alá, majd amikor Lucille belépett a szobába, elkapta a bokáját. Csak annyit ért el vele, hogy Luci jól arcon rúgta. Az nagyon mulatságos volt. Nem volt gondja azzal a családdal. Ők voltak a hármas számúak…

Luci az első családhoz ötévesen került. Onnan két hét után visszavitték az árvaházba, mert rájöttek, hogy inkább egy kisbabát szeretnének örökbe fogadni. Luci nagyon szomorú volt, azt érezte, hogy értéktelen. Hogy senkinek sem kell. Annyira vágyott rá, hogy valaki önmagáért szeresse. Azért, mert létezik. Gyakran elképzelte, hogy egyszer valaki azt mondja neki: „Örülök, hogy az én kislányom vagy.” Sokáig reménykedett benne, hogy egyszer így lesz… És épp akkor, amikor a remény már majdnem meghalt benne, váratlan dolog történt.

Hétévesen újabb család fogadta magához. Az anyának nem lehetett gyereke, és megesett a szívük a kislányon. Szimpatikus volt nekik. A szülők azonban nem adták fel a reményt, tovább próbálkoztak, és végül megszületett a kislány testvére. Lucille onnantól kezdve nem érezte jól magát. Minden a vér szerinti gyermek körül forgott. Luci háttérbe szorult, és újra attól szenvedett, hogy őt senki sem képes igazán, feltétel nélkül szeretni. Próbálta felhívni magára a figyelmet, de sikertelenül. Álmatlan éjszakák, a rengeteg sírás és az értéktelenség újra felerősödő érzése végül arra késztette, hogy feladja az erőlködést. Akkor maga döntött úgy, hogy visszamegy az árvaházba. Pontosabban nem oda akart menni. Egyszerűen csak felöltözött, elindult, felsurrant egy buszra, és azt vette észre, hogy végül az árvaháznál kötött ki. Talán neki fogalma sem volt róla, merre viszik a lábai, de a tudatalattija tisztában volt vele, mit kell tennie.

Harmadik alkalommal egy ötgyermekes családhoz került. Ekkor volt kilencéves. A nevelője az árvaházban úgy hívta őket, gyűjtőcsalád. Ők több gyermeket is örökbe fogadnak, így próbálva nekik új és normális életet teremteni. Ez a család – a hármas számú – a normálisabbak közül való volt. A szülők kedvesek és nyitottak voltak, és a testvérekkel sem volt semmi baj. Kivéve persze Jackkel, a tizenöt éves sráccal, aki állandóan szekált mindenkit. A szüleik előtt jámbor volt, de Luci szerint a szívük mélyén ők is tudták, milyen Jack valójában.

Luci a családtól családig való vándorlás során rájött, hogy soha senkire sem számíthat. Akárhogy alakul is az élet, mindig ő fogja a rövidebbet húzni, ha nem szerez hatalmat vagy pénzt. Ezt egyszer Jack is megmondta neki.

– Ha nem te vagy a legkeményebb, akkor legyél a legokosabb és legagyafúrtabb. A leleményesség hatalom – majd rákacsintott.

A harmadik családjánál összesen két évet töltött. Sajnos azonban tőlük is el kellett jönnie, amikor rajtakapták, hogy több ízben is meglopta a nevelőszüleit. Az arcukra kiülő csalódottság és harag még mindig ott élt a kis Luci emlékeiben. Utólag már megbánta. Nagyon. Ezerszer bocsánatot kért, még sírt is, próbálta elmagyarázni, miért tette. De nem számított, muszáj volt eljönnie. A szülők nem akartak egy tolvajjal tovább együtt élni. Ez nagyon lesújtotta őt. Pedig csak azért vette el azt a pénzt, hogy legyen tartaléka, magyarázta akkor csendesen, de senki sem hallotta meg a kislány lehelethalk szavait. Ha netán el kell jönnie onnan is, el tudja látni magát, mert már nem akart visszamenni az árvák közé… Túl sokszor kellett átélnie azt a pillanatot, amikor újra ott áll az ódon falak előtt, a kovácsoltvas kapu tövében.

Ám minden próbálkozása hiábavaló volt, hiszen amikor elkapták, vissza kellett adnia a pénzt. De Luci okos volt, csak egy részét adta oda a nevelőapjának, a másik részét elrejtette. Imádkozott, hogy ne vegyék észre. Volt egy kis piros hátizsákja, amiben volt egy nagy szakadás. Oda dugta el a pénzét, ami azóta is ott pihent.

Szóval újra ott kötött ki, ahonnan elindult: az árvaházban. Ám nem maradt ott túl sokáig, mert néhány hónap múlva jött egy férfi és egy nő, akiknek nagyon megtetszett a vörös hajú, kék szemű kislány. Azonnal örökbe akarták fogadni. Így került Luci az új családjához. A szülők kedvesnek tűntek az első pár alkalommal, sokat mosolyogtak Lucira, mindig megkérdezték, hogy van, egyszer még az arcát is megsimogatták. Aztán amint hazajöttek, feladatokat osztottak ki neki, mindig a szokott időben ehetett csak, és folyton együtt vacsoráztak. Vacsora közben mesélnie kellett a napjáról, és hogy mi mindent tanult meg. Az engedelmesség nagyon fontos volt a családnál, a két szülő könnyen elveszítette a türelmét, ha valamelyik gyermek ellentmondott nekik. Állandóan asztali áldást kellett mondani, vasárnaponként templomba jártak, ha valaki rosszalkodott, akkor addig kellett a sarokban térdelnie, míg el nem mondta a kiszabott imádságokat. Lucinak hamar elege lett ebből az egészből. Hát hogy lehet így élni? Ennél még Jack ugratásai is jobbak voltak.

Mielőtt kiült volna a hintára, összeveszett a nevelőanyjával, mert nem végezte el időben az aznapi munkát. Neki kellett mosogatni reggeli és ebéd után is, illetve fel kellett mosnia az emeletet és kitakarítania az egyik emeleti fürdőszobát. Három fürdő is volt a házban, a maradék kettő a két mostohahúgára várt, a tízéves Lilyre és a nyolcéves Darlene-ra. Lucinak azonban semmi kedve nem volt az egészhez, ezért lassan és unottan dolgozott. A nevelőanyja észrevette ezt, és azonnal megdorgálta. Luci dühösen kivágtatott a hátsó udvarba, és azóta a hintán ül.

– El kell innen mennem – motyogja magában. – Nem tudom, hogyan, de el kell.

Visszamehetne a hármas számú családhoz, és megkereshetné Jacket. Ő mindent tudott, mindenről megvolt a véleménye, és sokat tanult tőle, akármennyire is idegesítette néha. Jack most is tudná, mit tegyen Luci. Főleg, mivel Jack mostanra már tizennyolc lehet, majdnem nagykorú. Már csak három év kell hozzá.

Ott a hátizsákja és a pénz is, amelyet összegyűjtött. Bár a nevelőanyja folyton itthon van és a ház körül serénykedik, délutánonként lefekszik egy órára aludni, amikor a gyerekeknek csendben kell maradniuk, míg ő pihen. Ilyenkor Luci leoson a konyhába aprókat gyűjteni. Pontosan tudja, hogy a nevelőanyja hol tartja a pénztárcáját, illetve a konyhaszekrény felső polcán, jobb oldalon, a poharak mögött is van dugipénz. Ha azt le tudná nyúlni egyik este, akkor simán el tudna menni Jackhez, és még pénze is maradna. A pénz tényleg hatalom. Lehetővé teszi, hogy elmenekülhessen erről az őrült helyről.

Amikor nyílik a hátsó ajtó, Lucille még csak oda sem néz. Kis papucs csattog a járdán, és hamarosan megjelenik előtte Darlene arca. Hosszú szőke haját most is kontyba fésülték a feje tetején. A nevelőanyjuk sosem szerette, ha ki van engedve a hajuk, ezért mindig megcsinálta nekik. Lucille ezt is nagyon utálta, mindig összefont karral, duzzogó arccal és zord tekintettel tűrte, hogy nevelőanyja befonja a haját.

– Luci, a mama azt mondja, hogy imádkoznod kell.

Darlene aggodalmasan a ház felé néz, homlokára kiül az aggodalom, ajkait lebiggyeszti. Talán a nevelőanyjuk épp valamelyik ablakból figyeli.

– A mama őrült – mondja Luci a szemét forgatva.

Darlene durcásan összefonja a karját a mellkasa előtt. Pufi arcát elönti a pír. Az aggodalomnak már szinte nyoma sincs rajta.

– Ne mondd ezt! – pirít rá Lucira. – Ő a legjobbat akarja nekünk.

Lucille fújtatva veszi a levegőt. Szóra nyitja a száját, vitába szállna, de tudja, hogy a mostohahúgát nem tudná meggyőzni arról, hogy a nevelőanyjuk egy szörnyeteg. Próbálta már, sikertelenül. Talán Lilyt még igen, de Darlene-t nem. Rá túl nagy hatással vannak a szülők. Túlságosan ragaszkodik hozzájuk.

Hamarosan Lily is megjelenik Darlene mellett. Összevont szemöldökkel néz Lucille-ra, de nem szólal meg. Luci pontosan tudja, hogy a nevelőanyja már nagyon dühös, ezért jött ki Lily is. Ő nem szereti a vitákat a családban, mindenkiért aggódik, nagyon lelkiismeretes. Luci mindig azt érezte, hogy Lily az egyetlen, aki igazán szereti őt itt.

Leszáll a hintáról, és mélyen Lily szemébe néz.

– Vigyázz rá! – biccent a fejével Darlene-ra. – Aztán ha lehetőséged van rá, vidd el ebből az őrültekházából.

Meg sem várja Lily válaszát, elindul a járdán a ház felé. Tudja, hogy ki fog kapni. Verték már meg. Háromszor is a két hét alatt. Egyszer, amiért eltört egy poharat, egyszer azért, mert nem jött időben a vacsoraasztalhoz, és egyszer azért, mert feleselt. De nem gond. Ez lesz az utolsó alkalom, hogy a mostohaanyja kezet emel rá. Este lenyúlja a pénzt, a hátára veszi a kis piros táskáját, és elmegy, hogy megkeresse Jacket.

ELSŐ RÉSZ

GYILKOSSÁG A PARKBAN

KATHY

2020

Nem értem, mit gondol magáról az a nő. Nekem aztán nem fog parancsolgatni. Amikor először találkoztam vele, és megemlítette a szabályait, már akkor is azt gondoltam, hogy őrült. Fapofával bólogattam, azt mondtam, amit hallani akart, közben meg azon agyaltam, hogy köpök a szabályaira. Engem senki nem korlátozhat. Szóval látszólag elfogadtam mindent, amit mondott, és ott maradtam. Mit tehettem volna? Anyámékhoz biztosan nem megyek vissza. Az agyamra mennek. A lakásban sem volt jó, ahol korábban laktam. A lakótársam egy idióta volt. Azt hittem, itt meghúzhatom magam hosszabb időre, de már látom, hogy lépnem kell.

Jó, hogy kicsit kijöttünk a városba. Már megbolondultam a farmon. Ez a kijárási korlátozás is egy faszság. Még jó, hogy nem én tartom egyedül hülyeségnek a flúgos nő szabályait. Amikor Ő megkeresett, hogy szökjünk ki a farmról és töltsük együtt a városban az estét, azonnal belementem. Naná, hogy belementem! Ugyan melyik épeszű lány mondana neki ellent? Jóképű, intelligens, figyelmes, és pontosan tudja, hogyan kell bánni egy nővel. Mint egy virággal. Mint egy ékszerrel.

A Herman Brown Parkban vagyunk, a parkoló mögött egymás mellett fekszünk a füvön, és nézzük a csillagokat. Ezt persze a farmon is megtehettük volna, de abban nincs semmi buli. Akkor nem szegtünk volna szabályt. Ha a bolond nő rájön, hogy eljöttünk, biztosan elküld a fenébe, de már nem érdekel. Majd keresek másik helyet, ahol lakhatok. Mindegy, milyen magasról dobnak le, én mindig talpra érkezem.

Megrázom a fejemet, hogy elcsendesítsem a gondolataimat. Most nem ennek van itt az ideje. Oldalra fordítom a fejemet, Ő is ezt teszi. Egymást nézzük. Felkönyököl mellettem, és fölém hajol. Megérzem az illatát. Örülök, hogy eljöttünk. Hogy csak ketten vagyunk itt. Tudom, mi következik, látom a szemében a vágyat. Én is ezt akarom. Mielőtt azonban megcsókolna, meggondolja magát, elhúzódik és felül. Felsóhajtok, és melléülök. Talán neki kicsit több idő kell. Vagy talán azt gondolja, hogy én nem mennék bele… Pedig dehogynem! Vele bármiben benne lennék!

Ahelyett azonban, hogy letépnénk egymásról a ruhát, beszélgetni kezdünk a farmról és az ottani életről. Ekkor változik meg minden. Mintha az a kedves srác, akit megismertem, átváltozott volna valami mássá. Egyre inkább bosszant a helyzet. A bolond nőről beszél. Elmondja, hogy tudja, megfenyegettem. Tényleg így volt. Tegnap nagyon összekaptunk, és elmondtam az ostoba tyúknak, hogy láttam egyik éjjel kilépni az Ő szobájából. Azt hittem, kihasználja a nőt, de most egyre csak védi. Már tudom, hogy a kettejük között lévő kapcsolat nagyon is kölcsönös. Undorító… Legszívesebben a képébe vágnám ezt, de csak beszél és beszél. A szabályokról dumál, miközben ő is épp most szegett meg egyet. Mi folyik itt? Amikor ellentmondok neki és lehülyézem, a szeme felém villan. Félelmetes, amit benne látok. Mindegy – mondom bosszúsan. Én elhúztam. Vissza sem megyek abba az őrültekházába. Komolyan mondom, mindenki tiszta bolond. Főleg ezek ketten.

Épp felállnék, ám lefogja a kezemet. Nagyon erős. Kapálózom és kiabálok, de nem érdekli. A számra tapasztja a kezét, majd lenyom a földre, és rám ül. Ekkor veszem észre, hogy kesztyű van rajta. Mégis mikor vette fel? Miért nem láttam? Két kezét a torkomra fonja, és erősen megszorítja. Próbálok mondani valamit, de egy hang sem jön ki a számon. Mégis mit csinálsz? Ez fáj! Nagyon fáj! Megfulladok! Így meg fogsz ölni!

Akárhogy kapálózom, nem mászik le rólam. Egyre kevesebb a levegő. Alig látok már. Összefolyik minden a szemem előtt. Meg fogok halni! Megöl! Milyen hülye vagyok! Csapdába csalt. Én meg bedőltem neki. Összebeszéltek a nővel. Biztosan összebeszéltek. Mi lesz most? A szüleim… Marie… Ó, drága Marie! Ő mindig mellettem állt, mindig vigyázott rám. Akkor is ott volt nekem, amikor az anyám nem. Soha többé nem fogom látni. Soha többé nem fogok látni semmit! Milyen ostoba voltam!

És Christy! Úristen, Christy veszélyben van! Nem maradhat, nem lehet! Erősnek kell lennem, szólnom kell Christynek. Nem hagyhatom magam! Ám minél jobban erőlködöm, annál kevésbé érek el bármit is. A világ egyre jobban elsötétül. Már nem is érzek semmit. A fájdalom végül teljesen elillan…

SCOTT

A telefonom péntek reggel 05:23-kor csörög. Vakon tapogatózom az éjjeliszekrényen, a hangra a feleségem is forgolódni kezd mellettem. Résnyire nyitom a szememet, hogy megnézzem a kijelzőt. A hadnagy az. Nem lep meg. Nem ez az első alkalom, hogy embertelen időpontban hív fel.

– Flynn, be kellene jönnie. Van egy holttestünk – szól bele köszönés nélkül, álomittas hangon. Gyanítom, őt sem sokkal előttem kelthették fel az ügyeletes rendőrök. – Herman Brown Park – teszi még hozzá.

– Indulok – morgom csukott szemmel, és bontom a vonalat. Ásítok egy nagyot, és végigdörzsölöm az arcomat. Legszívesebben egy kis időre még visszamenekülnék Álomországba, ám a kötelességtudó énem lélekben már a helyszínen jár.

– Ezek szerint ma sem reggelizünk együtt – mondja Helena, és mellém bújik. A nyakamba fúrja az arcát, egyik kezével átöleli a derekamat. Nyomok egy puszit a homlokára, és megígérem, hogy vacsorára itthon leszek.

– Azt remélem is – feleli, és a hangján hallom, hogy mosolyog. Nagy szerencsém van vele. Ő a leggyönyörűbb és a legszeretetteljesebb nő az egész világon. Kilenc éve ismertem meg, amikor egyenruhás rendőrként dolgoztam a houstoni rendőrségnél. Három év kielégítő és sikeres szolgálat után jogosult lettem a nyomozói pozícióra, de nem fogadtam el. Nem akartam még több terhet a nyakamba. Aztán egy év múlva a hadnagy újra felajánlotta a pozíciót, nekem azonban még mindig kételyeim voltak. Hiába csírázott ki bennem a vágy, hogy többet akarok tenni, a családomat sem szerettem volna elhanyagolni, főleg, hogy épp akkor született meg az első gyermekünk. Végül azonban Helena rábeszélt. Tudta, mi zajlik le bennem, megértette az aggodalmaimat. Egy egész estét beszélgettünk végig, aztán úgy döntöttem, elfogadom a kinevezést. Így lettem nyomozó.

– Vigyázz magadra! – motyogja, amikor kibújok mellőle az ágyból.

– Mint mindig.

Nem vagyok benne biztos, hogy hallotta, amit mondtam. Újra egyenletesen szuszog, mozdulatlanul fekszik a helyemre csúszva. Halkan felöltözök, és kilépek a fullasztóan szűk előszobába. Felkapcsolom a villanyt, és a háló mellett lévő szoba ajtajához lépek. Hangtalanul lenyomom a kilincset, és belépek. Odabent halvány sárgás fény és halk szuszogás fogad. Odalépek a hatéves fiam ágyához, és egy futó puszit nyomok a kis arcára. Beszívom az illatát, békés arcának látványát. Sosem megyek el úgy otthonról, hogy ne pusziljam meg vagy köszönjek el tőle. Hiszen az, aki a bűn ellen harcol, sosem tudhatja, mikor látja utoljára a családját.

Kilépek a szobából, majd a konyha felé veszem az irányt. Gyorsan csinálok magamnak kávét, és termoszba töltöm. Tíz perc múlva már az autóban ülök. A házunk a Clay utcában van a Greater Eastwood kerületben. A 90-es úton mindössze negyedóra alatt a parkba érek. A hadnagy és a helyszínelők már kint vannak. A rendőrök már körbezárták a területet, a holttestet a parkoló mögötti fás részen találták meg.

Leparkolok, belekortyolok a kávémba, és kiszállok az autóból. Victor Gordon hadnagy épp egy helyszínelővel beszélget, amikor mellé lépek. A férfi bólint, hogy érti a feladatát, és már sarkon is fordul.

– Jó reggelt, Flynn! – A köszönés gondterhelt sóhajként szökik ki a hadnagy száján.

– Jobbat! – felelem.

A hadnagy elhúzza a száját, és egyetértően bólogat. Nem ez az első ilyen reggelünk, de az ember ehhez sosem szokik hozzá igazán.

– Mit tudunk? – kérdem, és megdörzsölöm a szememet. Az álom még mindig nem tűnt el belőle teljesen.

– Egy fiatal nő, a húszas éveiben járhat. A halottkém szerint a halál oka fulladás. Puszta kézzel fojtották meg.

A cipőmre szegezem a tekintetemet. Úgy tűnik azonban, ez még mindig nem minden, mert a hadnagy felsóhajt, és folytatja.

– A helyszínelők szerint a gyilkos nem hagyta el rögtön a tetthelyet. Közvetlenül a holttest mellett le van ülve a fű.

– Azt akarja mondani, hogy megölte, aztán ott ült felette?

Gordon bólint. A fejével a szalaggal elkerített terület felé int.

– Nézze meg a saját szemével.

Menet közben előveszem a gumikesztyűt a zsebemből. Ez a néhány perc a legnehezebb. Amikor tudod, mi történt, tudod, ki az áldozat, de azt is, hogy amikor végül meglátod a holttestet, egyszerre önti el a szádat a düh és a szomorúság keserű koktéljának íze. Egy húszas éveiben lévő lány. Ezek csak szavak. Néhány pillanat múlva azonban már arcot is társíthatok hozzá, órák múlva pedig neve is lesz az áldozatnak.

A fák között lépkedve lassan feltűnnek a helyszínelők, akik csapatokba osztva próbálnak bizonyítékot találni. Hamarosan megpillantom az áldozatot is, mellé érve pedig azt a helyet, amiről a hadnagy beszélt. Ahol a tettes a gyilkosság után megpihenve nézte tettének következményét. Vajon miért maradt itt? Bűntudata volt? Ki akarta élvezni a látványt?

– Már vettek ujjlenyomatot és DNS-mintát az áldozattól. Az egyik járőr már be is vitte a központba.

Bólintással válaszolok, majd közelebb lépek a testhez. Leguggolok, hogy jobban szemügyre vehessem. A húszas éveiben járó lánynak szőke haja és babaarca volt, a bőre színtelenné, az arca pedig enyhén lilássá vált. A hullamerevség még nem állt be teljesen, de már látszanak a jelei.

– Mikor kezdték a helyszínelők a munkát?

– Nem egészen fél órája. Azelőtt hívtak fel engem is, mielőtt értesítettelek. A holttestet két fiatal srác találta meg, ők jelentették be. Elmondták, hogyan botlottak bele, és azt is, hogy nem akarják megvárni, míg kiérkezik a rendőrség. Rögtön le is tették a telefont, miután bemondták a helyszínt. Egy nyilvános fülkéből telefonáltak.

– Remek.

Nem hinném, hogy ők a tettesek, ugyanakkor fontos lenne kihallgatnunk őket.

– Talán a térfigyelő kamerák felvételein feltűnnek.

– Talán.

Újra végignézek a lány testén. Rövid pólót és farmert visel, a nyakában egy fa alakú ezüstmedál lóg ezüstláncon. Óvatosan megérintem a függőt. Annyira fiatal. Előtte állt volna még az egész élet. Akármi is történt, nem így kellett volna végződnie.

– Egyelőre ne verjük nagydobra a dolgot. Próbáljunk annyira elszeparálódni az újságíróktól meg a riporterektől, amennyire csak lehet – mondom.

A hadnagy egyetértően hümmög.

– Tudod, hogy ez nem lesz egyszerű. A nagykutyák, mint Hugh Sneed az állami tévétől, meg Patricia K. Jordan, a Fox újságírója azonnal kiszagolnak mindent. Tőlük sosincs egy perc nyugtunk sem.

Nem elég az embernek megbirkóznia egy-egy szörnyű esettel, a nyomozás okozta stresszel, még a rohadt média is állandóan úgy köröz felettünk, mint a döglegyek. Baromira nincs erre szükségünk. Van rajtunk épp elég teher. Kezdetben megértettem őket. Tudom, hogy csak a munkájukat végzik, és tájékoztatniuk kell a lakosságot, de amíg mi sem tudjuk, mi történt, addig nincs is miről tájékoztatni őket. Csak felesleges pánikkeltés az egész.

Sneeddel amúgy sem jöttünk ki jól soha. Az a fickó egy seggfej. Narcisztikus, önelégült, és pont leszarja, hol tart a nyomozás, vagy hol nem. Csak a hír számít. Patricia legalább érti a nemet, noha elég kemény nő.

Felegyenesedek. A halottkémhez lépek, és váltunk néhány szót. A boncolás során tüzetesebben átvizsgálja a testet, de majdnem teljesen biztos a halál okában. Donald Hill már több mint húsz éve dolgozik a rendőrség kötelékében, most múlt ötven, rengeteg holttesttel volt már dolga az évek során.

– Flynn! – szólít meg a hadnagy. – Kilenckor megbeszélés. Ott találkozunk.

Bólintok, hogy vettem a lapot. Búcsúzóul odaint, majd sarkon fordul, és a telefont a füléhez szorítva távozik a helyszínről. Veszek egy mély levegőt, és körbejáratom a tekintetemet a környéken. Valamiért azt érzem, hogy ezúttal sem lesz könnyű dolgunk. Fejben már a terven és a feladatokon gondolkodom. Meg kell találnunk és ki kell hallgatnunk a két srácot, el kell kérnünk a térfigyelő kamerák felvételeit, körbe kell járni a környéket, ha megvan a lány neve, és ki kell kérdeznünk a családtagokat, barátokat, muszáj kiderítenünk, ki látta utoljára.

– Scott! – Donald Hill lép mellém. – Hamarosan elszállítjuk a testet, a boncolás körülbelül 2-3 órát fog igénybe venni a szokott módon. Ha nem lennék készen a megbeszélésre, utána mindenképp kereslek.

– Rendben van, odabent találkozunk.

Mielőtt távoznék, végigjárom a tetthelyet, az erdős terület egy részét és a parkolót is. Beszélek a helyszínelőkkel és azokkal a járőrökkel, akik elsőként értek ki a helyszínre a riasztás után. Ők nem láttak semmi gyanúsat, tulajdonképp az egész környék kihalt volt. Mire visszaszállok az autóba, már hét óra is elmúlt. Annyi időm még van, hogy megálljak valahol reggelizni, hogy magamba erőltessek valami normális kaját. Nem mintha jólesne, de megígértem Helenának, hogy az étkezésemre mindig odafigyelek, még ha nehéz is letuszkolnom a falatokat.

Beindítom a motort, és kikanyarodok a parkolóból. Nem tudom, miért, de meglehetősen rossz előérzetem van…

CAROLINE

Az emberek idióták. De tényleg! Még tíz óra sincs, de már hármat sikerült átvernem. Meghívattam magamat kávéra egy kanos hülyével, akinek később egy kamu telefonszámot adtam meg. Aztán kizsebeltem egy pasit, akinek nekimentem az utcán. Úristen, hogy meg volt tömve az a tárca! Rég volt ilyen jó fogásom. A harmadik áldozatom pedig egy fiatal srác volt, akinek az óráját csentem el a kezéről. Megmondom őszintén, nem szívesen tettem. De bunkó volt egy idős nővel, én meg jól kiosztottam, megrángattam, közben pedig lenyúltam a kis szaros óráját. A nénitől bocsánatot kértem a hülyegyerek nevében is, majd segítettem neki hazacipelni a csomagjait. Na nem azért, mert félek a karmától, hanem mert nem vagyok szörnyeteg. Nem verek át bárkit. Egy ilyen kedves, idős hölgyet sosem rövidítenék meg. Egy bunkót talán, de egy ilyen kis mamit nem. Pedig felajánlott néhány dollárt a segítségemért, de nem fogadtam el. Nekem nincsenek anyagi gondjaim, neki viszont szerintem szüksége lesz még arra a pénzre.

A bőrdzsekim zsebébe süllyesztem a kezemet, és felnézek a felhőkre. Az emberek beszélgetése, az autók zaja, a szmog és a dudák harsogó hangja tölti meg a levegőt. Rengetegen vannak az utcán. Az egész város olyan, mint egy hangyaboly. Egész nap jönnek-mennek, dolgoznak, közben meg totál nem élvezik az életüket. Akkor meg mi értelme? Én keveset dolgozom és sokat szórakozom. Szerintem erről szól az egész. Úgy döntök, hogy ma sem melózom már többet. A tárcában lévő pénz két hétre is elég, ha meg elpasszolom a hülyegyerek Rolexét (ki vesz egy kis szarosnak Rolexet, de komolyan?) akár 4-10 ezer dollárt is kaphatok érte. Persze van félretett pénzem, de ebből ki tudom fizetni a lakást meg a rezsit, és bőven marad még kajára meg minden másra is. Mondjuk, ruhákra. Imádom a ruhákat! Gyerekkoromban sosem lehettek se szép ruháim, se szép cipőim, se semmim… úgyhogy most mindent bepótolok.

Ruganyos léptekkel sétálok végig a Pierce úton, majd lefordulok a Milam utca felé. Néhány perc, és megérkezem a háztömbhöz, ahol lakom. Benyitok a hűvös lépcsőházba, komótosan felballagok a lépcsőn, egészen a második emeletig. A hetes számú ajtó előtt megállok, előveszem a kulcsomat, és kinyitom az ajtót. A lakásba lépve lerúgom magamról a magassarkút, és megállok az előszobában lévő egész alakos tükör előtt. Megigazítom éjfekete frufrumat, dobok egy csókot a tükörképemnek, és lerántom a parókát a fejemről. A jó álca elengedhetetlen, ha az ember szélhámos. Ez egy ősi művészet, az eszközök is a régiek, mégis ugyanolyan jól működnek, mint évtizedekkel ezelőtt. Hiába tudják az emberek, hogy a zsebesek bármikor megszabadíthatják az értékeiktől, mintha nem érdekelné őket… Olyan óvatlanok, hogy már én érzem rosszul magam tőle. Na jó! Csak viccelek! De akkor is gáz. Nagyon gáz.

Átsétálok az előszobából a nappaliba, majd azon keresztül a hálóba. Leemelem a fésülködőasztalom előtt álló szék tetejét, és kiveszek belőle egy dobozt. Már majdnem tele van. Leteszem az ágyra, aztán kirámolom a kabátom zsebeit. Előkerül egy pénztárca, ami dugig van készpénzzel, az óra, egy gyűrű és egy karkötő. Első ránézésre mindkettő arany. Ezeket még tegnap este szereztem. A tárca kivételével beteszem őket a dobozba, és visszateszem a rejtekhelyre. A tárcában összesen 1237 dollár készpénz volt. Örömömben körbetáncolom az ágyat, felugrok rá, ugrálok párat, aztán elterülök. És még azt mondják, hogy a pénz nem boldogít. A francokat nem! Ezt a mondást biztosan a szegények találták ki, hogy így vigasztalják magukat. A pénz nagyon is boldogít. Ezt már gyerekként megtanultam.

Széttárt karokkal és lábakkal az ágyon fekve megjelenik lelki szemeim előtt a ciprusi tengerpart. Már nagyon régóta el akarok oda menni. Eddig is megtehettem volna, de mostanra annyi pénzem gyűlt össze, hogy akár oda is költözhetnék, és évekig elélhetnék ott munka nélkül. Mennyivel másabb lenne az életem egy tengerparti városban, egy gyönyörű szigeten… Ráadásul a szerelmemmel!

Előveszem a telefonomat, és lövök egy üzenetet az egyetlen embernek, akiben megbízom. Furcsa dolog ez a bizalom. Ő is szélhámos, én is az vagyok, egymásban mégsem kételkedünk soha.

„Tele a doboz” – írom.

A bizalom egy csaló adu ásza. Nagyon könnyű manipulálni az embereket, ha egyszer bizalmat szavaztak nekünk. És milyen könnyen megteszik, ha tehetősnek, jómódúnak tűnünk, és kedvesen viselkedünk. Egy csinos pofi ráadásul még a legkeményebb férfiszíveket is megolvasztja. Ez az én tapasztalatom, nem kell ezzel egyetérteni, de én így tartom fenn magamat már lassan húsz éve.

A másik, amit ki lehet használni, az a sajnálat. Ez persze csak egy bizonyos korig működött, aztán muszáj volt taktikát váltanom, de míg fiatalkorú voltam, addig tökéletesen bevált. Egy-két szakadt ruhadarab, kosz az arcon és bánatos, könnyektől csillogó tekintet. Ha nem utálnám a kötöttségeket, simán elmehetnék színésznek is. Jó lennék benne!

Megrezzen a telefonom.

„Holnap találkozunk” – jön a válasz.

Nagyszerű. Dőlni fog a lé! Elvigyorodom, és felnevetek. Felpattanok az ágyról, és kitáncikálok a konyhába. Úgy döntök, hogy megajándékozom magamat egy wellnessnappal. Ezúttal a kedvenc helyemre megyek, ahol sosem csinálok botrányt, és mindig fizetek. Nem is veszek fel parókát, csak a piros tornacipőmet és a fekete táskámat, Caroline-ként libbenek ki a lakásból. Felszabadító érzés a saját vörös fürtjeimet látni a kirakatok visszatükröződésében.

A Milam utcán indulok el, amerről korábban is jöttem. Mindössze húsz perc sétára van a szalon, ahová járok, eszemben sincs buszra szállni. Kidobott pénznek gondolom. Mellesleg szeretek sétálni. Imádom nézni közben a felhőket és a napsugarakat, ami elég nagy kihívás ebben az óriási épületekkel teli városban. Nem véletlenül akarok már évek óta elmenni innen. És idén végre sikerülhet. Vele még nem közöltem a tervemet. Félek, hogy mit mondana. Nagyon szeretném, hogy velem tartson, hiszen ő a mindenem. Megmentett engem, és azóta is a világom része. Bízom benne, hogy tetszeni fog neki a költözés ötlete, és együtt végre elhúzhatunk innen.

Elsétálok egy átalakítás alatt álló kirakat előtt, és meg is torpanok. Teszek hátra két lépést, és elolvasom az ajtón szereplő kiírást. Egy galéria nyílik itt egy hét múlva a népszerű houstoni festő, John M. Mcglothlin képeivel, és csak azok jöhetnek el, akik kapnak rá meghívót. Vagyis csak az elit világ krémje. Nem számít. Bejutok anélkül is. Egy ilyen puccos galéria a legjobb vadászterület az olyan romlott lelkűeknek, mint én is vagyok. Halványan elmosolyodom, és továbbsétálok. Közben fejben megjegyzem a dátumot: 2020. június 17., szerda.

Mindössze fél óra múlva belépek a Houston Wellness Center épületébe. Széles mosollyal köszönök oda a recepciósnak, és megdicsérem a haját. Folyton így üdvözlöm, már jól tudja, ki vagyok. Mindig szép napot és jó pihenést kíván. Ha kedves vagy az emberekkel, ők is kedvesek veled. Egy szélhámosnak különösen vigyázni kell az imidzsére – több okból is. Az egyik, hogy ha lebuknék valahol, akkor sokat tud segíteni az engem körülvevő és jól ismerő emberek véleménye. A másik, hogy fenn kell tartani a normalitás látszatát. Ó, hogy mennyit tudok beszélni a szabadúszó szerkesztőként végzett munkámról! És olyan nagyot még nem is hazudok, hiszen tényleg dolgoztam szerkesztőként, rengeteg könyvet olvasok, és néha még manapság is elvállalok egy-egy kéziratot, ha megtalálnak. Bár általában az az oka, hogy túlságosan unatkozom, és jó végre lekötni magamat valamivel. De térjünk vissza az imidzsre. Ha az emberek azt gondolják, hogy kedves, figyelmes és jó fej vagy, ha eltűnik az órájuk vagy a tárca a zsebükből, még akkor sem gyanakszanak rád, ha épp ott állsz mellettük. Ezt is tapasztalatból mondom. Szóval szinte kötelező elbűvölőnek lenni, de ezt nem érzem tehernek. Néha jólesik kedvesnek lenni másokkal, mosolyt csalni az arcukra, néha viszont tényleg csak érdekből teszem.

Sokat gondolkodom azon, hogy melyik is az igazi Caroline: a figyelmes, vagy a szélhámos? Netán mindkettő? Összeférhet egyáltalán a kedvesség és a lopás? A segítőkészség és a manipuláció? Még nem találtam meg a választ ezekre a kérdésekre, és talán soha nem is fogom.

A központ épületének második emeletére indulok. Úgy döntök, masszázzsal indítom a wellnessnapomat, aztán jöhet egy kis szauna, pezsgőfürdőzés egy pohár borral, és egy könnyű jóga ebéd előtt. Érzem, hogy ez a napom is tökéletes lesz! Sosem hittem volna, hogy így alakul az életem azok után, amiket gyerekként átéltem.