A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: The Woman I Was Before, 2019

Fordította

LUKÁCS ANDREA

Copyright © Kerry Fisher, 2019

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-41-3

Michaelának – a rugalmasságodért,
a kedvességedért és az igazságérzetedért

1. fejezet

KATE

Június 30., péntek

A sok érzelem közül, amit az új házunkba lépéskor éreztem, a remény volt a legmeglepőbb. A frissen festett falak között halvány meggyőződés ébredt bennem, hogy amióta minden elromlott, most először végre jó időszak vár Daisyre és rám, ebben az első, saját tulajdonú otthonunkban.

Persze a remény mögött ott volt az az ismerős óvatosság is – „Maradj zárkózott!” –, ami úgy követte az első érzést, mint egy vad kisgyerek, akit az elmúlt tizenhat évben nem tudtam lerázni.

Daisyre pillantottam, próbáltam leolvasni valamit az arcáról. Nem volt jogom elvárni tőle semmit. Nem volt jogom izgatottságot vagy hálát remélni tőle. De azért szerettem volna, ha valami lelkesedést mutat, ha másért nem is, csak azért, hogy oldódjon ez a görcs a hasamban, ami úgy megülte a gyomromat, mint egy fánk, amit nem lett volna szabad megennem. Nem okozott csalódást. Annak ellenére, hogy kizárólag én voltam mellette, amíg felnőtt, a lányom képes volt nem átvenni tőlem azt a rossz szokást, hogy folyton hátranézzen és inkább a múltban éljen. Ehelyett összeszedte magát, és olyan elszánt hittel tekintett előre, amely nekem negyvenhárom éves koromban sem sikerült, nemhogy tizenhét évesen.

Belépett a nappaliba és körbefordult. Kreol bőre élesen elütött a halvány színű falaktól, sötét haja fellibbent a hátáról. Sikerült megállnom, hogy ne szóljak rá, hogy vegye le a bakancsát. Legszívesebben kiszaladtam volna a kocsihoz, hogy behozzam a porszívót, és elsimítsam a szőnyeg felborzolódott szálait, és az életünk továbbra is szimpla és eseménytelen maradjon.

Daisy felvette a telefonomat az ablakpárkányról, és elkezdett vele fotózni. Szerettem volna kikapni a kezéből, de nem akartam letörni a lelkesedését.

– Ne tegyél fel semmit a közösségi oldalra! – mondtam neki, mire mogorván nézett rám.

– Csak Maddie-nek küldök egy fotót. Látni akarja, hova költözünk.

Kényszeredetten elmosolyodtam.

– Eljöhet meglátogatni.

Daisy megvonta a vállát, mint aki tudja, hogy a tinédzserek gyorsan sodródó világa hónapokon belül elmossa majd a nyomát. Kétszáz kilométerrel voltunk távolabb, de ennyi erővel akár a világ másik felén is lehettünk volna.

Arrébb vonultam, és hagytam, hadd folytassa. Nem sok minden volt az üres szobában, amiből bárki megállapíthatta volna, hogy Windlow-ban, a régi kórház köré épült vadonatúj lakóparkba költöztünk. Reméltem, hogy ez lesz az utolsó alkalom, amikor össze kell csomagolnom – és kitörölnöm – az addigi életünket.

– Nagyon klassz bulit tarthatunk itt.

Nem reagáltam a megjegyzésre. Még ha el is viselném, hogy egy csapat kamasz randalírozzon a házban, gyűlöltem a gondolatot, hogy egy egész sereg új ember tudja meg, hol lakunk.

Daisy átszaladt a konyhán, és kinézett a kertbe.

– Itt van elég hely egy felfújható medencének. Olcsón vehetünk egyet az eBay-en. – Ezután a homlokát ráncolta, és a saját megjegyzésén nevetett. – Nem mintha olyan sok embert ismernék a környéken. – Nem sikerült eltitkolnia a hangjából a neheztelést.

Szerettem volna beleegyezni bármibe, amit akar, csak azért, hogy ne érezzem magam ilyen rosszul, amiért ismét elvonszoltam magammal egy másik városba, elszakítottam a barátaitól rövid élete során immár harmadszorra. Ehelyett megfogadtam, hogy ezúttal senki sem fog a nyomomra bukkanni itt.

A legvidámabb hangon azt feleltem:

– Majd megismerkedsz új emberekkel. Biztosan nagyon sok kamasz lakik ebben a lakóparkban. – A szárnyas ajtón túlra mutattam. – A szemben lévő házban úgy látom, egy hozzád hasonló korú lány él.

Daisy átszaladt a nappalin, megállt a függöny mögött, és kinézett a kocsifeljáróra. Én hátrébb álltam, nem akartam, hogy elterjedjen rólam, hogy én vagyok a függöny mögül leskelődő szomszéd. A lakópark legnagyobb házába természetesen egy klasszikus felállású család költözött, mint amilyen azokban a gyerekkönyvekben is szerepel, amit anyukám olvasott Daisynek kiskorában. Apa, anya, egy fiú és egy lány. Mindannyian nyakatekert pózban álltak, nevetve az ajtókilincset fogták, miközben a lány csinált magukról egy szelfit. A kép sarkában valószínűleg látszani fog, hogy „Parkview 21”, amit bármelyik felületes Facebook-felhasználó láthat. El sem tudtam képzelni, milyen lehet úgy élni, hogy ez nem számít.

Daisy megakadályozta, hogy rálépjek arra az ismerős, jól kitaposott útra, ami nem vezet megoldáshoz, mert ekkor megkérdezte:

– Ne menjünk át köszönni nekik?

Reméltem, hogy nem látja, hogy megborzongok. Már évek óta nem fordult elő, hogy idegenek felismertek, nem suhant át az arcukon az a borzalmas kifejezés, és nem történt olyan, hogy a legbátrabb meg merte kérdezni tőlem: „Nem maga az a nő, akit az újságban láttam?” Még mindig rettegtem attól a pár másodpercnyi zavart arckifejezéstől, amit óvatos kíváncsiság követett.

– Nem örülnének most nekünk. Épp kipakolnak. Jobb lesz, ha mi is elkezdjük, ha nem akarunk végül a földön aludni egy matracon. Lesz még rá idő később is, hogy bemutatkozzunk nekik.

Ezután kimentünk a ház elé, ahol Jim és Darren – a két fickó, akiket felbéreltem, hogy átköltöztessenek minket Peterborough-ból ebbe a kis surrey-i mezővárosba –, felváltva vakargatta a fejét és a legnemesebb testrészét. Jim motyogott arról valamit, hogy máris fáj a háta.

– Remélem, segítenek nekünk felvinni azt a szekrényt a lépcsőn. Úgy nézem, túl keskeny odafent a hely. Nehéz lesz megfordulni vele.

Darren bólintott.

– Ezeket az új házakat nem az ilyen nagy bútordarabokra tervezték – tette hozzá, és az arcán az a fajta elégedettség jelent meg, mintha már elképzelte volna, hogy a fenyőfa szekrényem végül majd beszorul a korlát és a lépcsőforduló közé.

Az út szemközti oldalán az új szomszédunk vidáman felkiáltott:

– Tea! Ki kér egy csészével?

Leküzdöttem a vágyat, hogy visszakiabáljak „Én!”, amikor egy profi költöztetőcsapat olyan könnyedén cipelt be egy tömör tölgyfa asztalt a bejárati ajtójukon, mintha pehelykönnyű lett volna.

Visszafordítottam a tekintetem az ütött-kopott furgonra, és elmosolyodtam.

– Akkor gyerünk! Lássunk neki a parkolásnak! Te is, Daisy! – Megálltam, hogy ne kiáltsak rá, „Tedd le a telefont, és fogj meg egy dobozt!”

Izzadságszagot éreztem, amikor Jim benyúlt a furgonba egy kabátokkal teli szemeteszsákért, amiben az akasztóról leszedett kabátok voltak. Magány hasított a szívembe, hogy megint egyedül kell ezt végigcsinálnom. Habár korántsem volt olyan fájdalmas, mint az a nap, amikor a férjem, Oskar közölte, hogy elmegy Argentínába, és az unokatestvérével fog dolgozni. „Ott legalább új életet kezdhetek, és elfelejthetem ezt az egészet.”

Én akkor sem tudnám elfelejteni, ha Ausztrália legtávolabbi sarkába költöznék.

2. fejezet

GISELA

Június 30., péntek

Valahányszor megfordultam, hogy megkérdezzem Jacket, szerinte hova tegyünk valamit, csak integetett nekem azon a „most ne zavarj, elfoglalt üzletember vagyok egy nagyon fontos hívás közben” módon. Isten őrizz, hogy esetleg kivegyen egy szabadnapot, és segítsen nekem az olyan hétköznapi dolgokban, mint például kiválasztani a házat, ahol élni fogunk. Nagyvonalú gesztusként rendelt egy csokor rózsát, hogy a délelőtt közepén megérkezzen, és nyilvánvalóan úgy vélte, ezzel letudta a saját hozzájárulását a dolgokhoz.

– Ollie, amíg Apa elintézi a „sürgős üzleti ügyét”, tudnál gondoskodni arról, hogy a „vendégszoba” feliratú dobozok az emeletre kerüljenek?

– Persze. Az én holmim az utcára néző szobába megy, ugye?

Összevontam a szemöldökömet.

– A tiéd a kertre néző szoba lesz.

– Hannah azt mondja, azt ő akarja.

Megráztam a fejemet.

– Ezt már ezer éve beosztottuk, amikor először megnéztük a házat.

Ollie vállat vont.

– Azt mondja, mivel én az egyetemen leszek, ezért őt illeti meg a legnagyobb szoba.

– Azt hittem megállapodtunk, hogy valószínűleg jövőre Londonban keresel munkát, és akkor innen jársz be egy ideig?

Olyan nagy bűn volt, hogy egy kicsit örültem, hogy Ollie ismét hazaköltözik, habár akkorra már huszonkét éves lesz, és lassan a saját lábára kellene állnia? Ő volt az egyetlen, aki időnként megkérdezte tőlem, hogy milyen volt a napom. Jackkel ellentétben, aki gyakran úgy lépett be a házba, hogy rám sem nézett, és közben természetesen még telefonált is. Vagy Hannah, aki rendszerint még csak nem is köszönt, egyenesen csak annyit kérdezett, hogy „Mi lesz a vacsora?”. A válasz hallatán legtöbbször csalódottan összegörnyedt, mintha gyomorszájon vágták volna, és elfojtott hangon azt kérdezte, „Már megint?”, mintha szárított jakhúst adnék neki aszaltszilva-szósszal.

Ollie feltűnően azzal foglalatoskodott, hogy letépje a barna ragasztószalagot az egyik dobozról.

– Lehet, hogy Bath környékén maradok, ha tudok.

A homlokomat ráncoltam, mert a való élet betolakodott az ideálisan elképzelt világomba.

– Nem fogok most megvariálni mindent. Az ő szobája amúgy is csak egy alkóvval kisebb, mint a tied. Tartsuk magunkat a megállapodáshoz, és majd jövőre újragondolhatjuk attól függően, hogy alakulnak a dolgok. De hol van Hannah? – kérdeztem.

– Kiment feltérképezni a környéket.

Vagy inkább a környéken lakó fiúkat. A kis piszok. Nagyon reméltem, hogy a jóképű rosszfiú nem két házzal arrébb lakik, és most cipeli be a vasalódeszkát a mosókonyhába. Tökmag, a hatalmas dán dogunk, ezt a pillanatot választotta arra, hogy kiszökjön, és elsüvített mellettem. Nekirontott a költöztetőknek, mire majdnem fejbe vágta a befelé jövő kanapé. Cifra káromkodások hangzottak fel. Alighanem ez lesz az utolsó csésze tea, amit nekik csinálok. Ebben a házban csak nekem van jogom káromkodni.

– Jobb lesz, ha bezárja azt a kutyát, mielőtt balesetet okoz!

Felvontam a szemöldökömet. A költöztetők nyilvánvalóan nem tudták, hogy Tökmagot nem lehet csak úgy „bezárni”. A mi kutyánk úgy gondolta, hogy a család bármelyik emberi tagjánál felsőbbrendűbb. Magamhoz hívtam, mire odasomfordált, a farkát csóválta, és lesodort vele egy vázát a földre, amit már kicsomagoltam. Nem volt túl nagy veszteség – határozottan abba a kategóriába tartozott, amit nem akartam kidobni, mert nászajándékba kaptuk. Jack észre sem fogja venni. Egy tálat leszámítva, amit Sybil nagynénémtől kaptunk, és az aljára volt gravírozva, hogy Jack és Gisela, 1995. október 7., képtelen lenne bármit is megnevezni az egész házban, amit a házasságkötésünkkor kaptunk.

Odakiáltottam Ollie-nak:

– Szólj Apának, hogy tegye le a telefont! Aztán kérdezd meg a költöztetőket, hogy nem látták-e a „konyhai tisztítóeszközök” feliratú dobozt, amiből kivehetném a seprűt meg a lapátot. Ha látod kint Hannah-t, mondd meg neki, hogy jöjjön be. El kellene pakolni a poharakat, mielőtt Tökmag még valamit lever.

Ollie kiment a házból. Olyan lelkesen lépkedett, mint Tökmag az állatorvoshoz indulva. Naná, hogy az év legmelegebb napját választottuk a költözésre. Máris izzadtam, pedig még csak néhány dobozt nyitottam ki. Éreztem, hogy bosszúság tölt el ahelyett, hogy izgatott lennék, és a tervem, hogy az egész család majd boldogan együtt dolgozik és kiveszi a részét a munkából, hogy otthont varázsoljunk ebből a házból, szépen kútba esett. Kinéztem az útra és megláttam a nőt a tizenhetesben. A lánya ki-be szaladgált a házból, mosolyogva cipelte a nehéz dobozokat meg a bútorokat. Én nyilvánvalóan elrontottam valamit a nevelésben. Hannah-t kenyérre lehetett kenni, amikor arról volt szó, hogy kiválasszunk egy hifiberendezést vagy hízelgéssel rávegye az apját, hogy új tévét vegyen, ám a tányérok és poharak kicsomagolása, valamint a mosogatógépben való elmosása túlságosan unalmas volt neki, ennélfogva esélytelen, hogy megcsinálja.

A lábammal húztam össze a váza törött cserepeit, és közben kinéztem az ajtón, hogy bárki a családom három másik tagja közül arrébb tesz-e legalább egy árva szalmaszálat.

Amikor senki sem jelent meg, dühösen kitrappoltam, és negédes hangon megkérdeztem a cigarettaszünetet tartó költöztetőktől, hogy „Lassan végzünk?”. Kíváncsi voltam, hány házból távoznak úgy, hogy azt gondolják, „Fél évet sem adok ennek a házasságnak”. Ollie az utca túloldalán állt – egy természetellenes, bicepszfeszítő pózban – és a tizenhetesben lakó lánnyal beszélgetett. Nem láttam nyomát apának, hacsak nem az a Black Sabbath-pólós fickó volt az, aki a kanapét cipelte.

Hannah lustán ténfergett az utcán, ezért integettem neki, hogy siessen, mire ingerülten felkapta a kezét.

– Mi van? – Jack ugyanekkor a kocsiban ülve az ujjait felemelve jelezte, hogy „öt perc”.

A pokolba a rózsákkal. Tedd már le azt a nyavalyás telefont!

Fénykép: mind a négyen szélesen mosolygunk a kamerába a bejárati ajtónál állva, Gisela Jack arcához nyomja az arcát.Dobozok szépen egymásra téve a fehér konyhában, ahol ragyog a szürke gránit munkalap, a konyhasziget közepén egy hatalmas csokor rózsa áll, mellette egy üveg pezsgő.

Képaláírás: Hát végre eljött ez a nap – beköltözünk az új házunkba! Csak „néhány” dobozt kell még kicsomagolni, de legalább a férjem a legfontosabbat nem felejtette el… rózsát és pezsgőt!

#imádomaférjemet #újotthon #költözés #izgatott #családikalandok

3. fejezet

SALLY

Július 1., szombat

– Ágyba hozom a reggelit életem szerelmének – mondta Chris, amikor belépett a szobába a tálcával. – Menj, és próbáld ki a zuhanyzót! Sokkal erősebb, mint a régi. Jó döntés volt, hogy két zuhanyfülke legyen egy fürdőszoba helyett. – Átnyújtotta nekem az egyik poharat és koccintottunk. – Egészségedre! Ránk és az új, boldog otthonunkra!

Nem kérdeztem meg, melyik pezsgőt rontotta el a narancslével – kérlek, add, hogy ne a vintage Henri Chauvet legyen, amit a legutolsó utamról hoztam haza! –, inkább beletúrtam a vizes hajába. A szeme körüli néhány ránctól eltekintve nem sokkal nézett ki idősebbnek harminchat éves korában, mint amikor az egyetem után néhány évvel a munkahelyén megismerkedtünk.

Elvette tőlem a poharat, és megcsókolta a nyakam.

– Azt hiszem, eljött az ideje, hogy felavassuk az új hálószobánkat.

A pillantásom a lépcsőfeljáróra tévedt. Nem tehettem róla. Amióta csak megláttam a ház terveit, az a kis szoba a folyosó végén egyszerűen hívogatott. Valahányszor elmentem előtte, elképzeltem, hogy vitorlás hajók vannak festve a halványzöld falakra, a mennyezetről pedig egy zenélő forgó lóg le. Nem élénk színű műanyag lenne, vagy az az ostoba felhúzható lámpa, ami fémes hangon valami gyerekdalt játszik. Chris ezeket soha nem tűrné meg. De talán egyszer majd ő is rájön, hogy a négy hálószobás házunkban másnak is van helye, nem csak a hadtörténeti könyvekkel telerakott könyvespolcoknak és a legmodernebb krómozott gépek hadának.

Felhúzta a hálóingemet, és rám feküdt.

Én tétováztam, egy rövid pillanatig engedélyeztem magamnak azt a romantikus fantáziát, hogy tizennyolc év múlva majd azt mondom egy sötétszőke hajú kamasznak, hogy „Házavató ajándék voltál”.

Talán ez az az alkalom, amire vártam. Nem kell mondanom semmit. Ráfoghatom, hogy a pillanat hevében történt, a költözés megzavarta a fejemet. Chris nyilvánvalóan elfelejtette. Csakhogy mindig is megvetettem azokat a nőket, akik egy vállrándítással lerázták magukról a felelősséget, és azt állították, „Amiről nem tud, az nem fáj”. Nem akartam én is ilyen feleség lenni. Nem akartam, hogy csellel történjen meg.

Kiszabadítottam magam a karjai közül.

– Ne felejtsd el, hogy a múlt héten kivetettem a spirált.

Bosszúság suhant át az arcán, és azonnal az ágy szélére lendítette a lábát. Visszahúztam magamra a hálóinget; sebezhetőnek és védtelennek éreztem magam.

– Ó, istenem, még szerencse, hogy te észnél vagy! Biztos a pezsgő vette el az eszemet. Tudod, hol vannak az óvszerek?

Majdnem felnevettem, olyan csalódott volt az arca. Amikor előző nap összeestem a fáradtságtól, a kezem fájt és kiszáradt, mert kikezdte az a sok papír meg karton, Chris nem volt hajlandó még lefeküdni.

– Nem akarok holnap arra kelni, hogy ilyen nagy rumli van idelent. Nem tudnék rendesen aludni. – Most pedig azt tudtuk, hogy hol van a teaszűrő, a fokhagymaprés és a citromfacsaró, de egyikünk sem emlékezett, hogy látta volna az óvszereket.

Végül nem is volt rá szükség. Amikor felajánlottam, hogy leszaladok a garázsba és megnézem, nincsenek-e ott fürdőszobaholmikkal telepakolt dolgozok, amiket az utolsó pillanatban pakoltam be, hogy reggel ne legyen Chris szeme előtt, hangos lármát hallottunk a szomszédból.

Egymásra néztünk, próbáltuk megfejteni a hang okát. Kilestem a hálószobafüggöny résén keresztül a szomszéd kertjébe, ahol egy férfi egy csapat ugráló gyereket videózott a kerítésünk tövében felállított trambulinon.

– Csak a szomszéd gyerekei.

Chris a szemét forgatta.

– Szombat reggel fél kilenckor? Jobb lesz, ha nem csinálják ezt minden hétvégén, különben el kell beszélgetnünk velük.

Hátulról átöleltem.

– Csak izgatottak, mert most még minden új. Úgy, mint nekünk. Később majd csendesebbek lesznek.

– Jobban meg kellett volna néznem, hogy kik költöznek a szomszédunkba. Ha tudtam volna, hogy négy gyerek lesz itt, talán meggondoltam volna magam.

Mosolyt erőltettem a hangomba.

– Ezeket a házakat leginkább családok számára építették, nem gondolod?

Chris megfeszült, mintha ez célzás lett volna, nem pedig csak egy egyszerű kijelentés.

– Nem. Ezek nagy házak, benne jó sok hellyel, amit nem mindenki a gyerekekre használ fel. Nekünk tökéletes. Mindkettőnknek van dolgozószobája, és még marad egy szoba a barátainknak is.

Akik már nem jöttek hozzánk több napra, mert mindegyikük családos volt. Még a legjólneveltebb gyerek sem volt elég jó ahhoz, hogy megfeleljen Chris elvárásainak: legyen halk, ne borítson ki semmit, és ne szakítsa félbe. Chris érdeklődő arckifejezéséhez hasonlóan – amiből a szülők azt gondolták, hogy egy kicsit is érdekli, hogy a gyerekük mit akar mondani – a karácsonykor elküldött üdvözlőlapok is szépen lassan eltűntek. A vendégszobát már kizárólag csak a szüleim használták, habár ők is nagyon ritkán jöttek el meglátogatni minket. Persze nem hibáztattam Christ amiatt, hogy elege lett anyám burkolt célozgatásaiból: „El sem hiszem, hogy te és Chris már tíz éve vagytok házasok! És tizenhárom éve együtt!” „Jövőre a harminchetedik születésnapod lesz, Sally!” Ennyi erővel akár a csuklójára is mutogathatott volna, jelezve, hogy ketyeg a biológiai órám.

De most nem volt itt az ideje a veszekedésnek. Megöleltem Christ.

– Szerencsések vagyunk, hogy megengedhetünk magunknak egy ilyen nagy házat. – Nagyon okosan kell kezelnem ezt a dolgot.

Fénykép: Fehér paplanon tálca, rajta két pohár pezsgő, buggyantott tojás és lazac.

Képaláírás: Az első reggel az új szerelmi fészkünkben! #azotthonmindörökké

4. fejezet

GISELA

Július 8., szombat

Fénykép: Hosszú ebédlőasztal rajta tányérok és poharak, hatalmas csokor liliom vázában. Óriási, jéggel teli vödrök bennük sör. Borhűtő, benne a legjobb minőségű pezsgők.

Képaláírás: Készülődünk a lakásavató bulira az új szomszédainkkal. Remélem, nem gondolják majd azt rólunk, hogy alkoholisták vagyunk!!!

#megismerjükaszomszédainkat #szeretemaközösségemet #izgatott

Másfél órával azelőtt, hogy mindenki megérkezett volna, Jack kijött a dolgozószobájából, de fél szemmel most is a telefonját leste.

Karba fontam a kezem a mellkasomon.

– Van olyan nap a héten, amikor minden figyelmedet a családodnak tudod szentelni? Biztos vagyok benne, hogy a lakókocsi-kölcsönző üzlet nem omlik össze, ha az év ötvenkét hétvégéjéből egyet velünk töltesz.

– Te is tudod, hogy ez most egy nagyon forgalmas időszak, ezért még hétvégenként is problémákat kell megoldanom. A jó oldala viszont az, hogy a Tarka Kocsi Nyaralás ilyen magas életszínvonalat biztosít neked, Gisela.

Csak azért nem reagáltam erre a közhelyre, hogy Jack agyondolgozza magát, miközben én pedikűröztetni járok meg étteremben ebédelek, mert nem akartam nagy veszekedést kezdeményezni közvetlenül a vendégek érkezése előtt.

Jack arcán láttam, hogy tisztában van vele, milyen nagy szerencséje van, hogy ezt most megússza. Zsebre tette a telefonját, és így szólt:

– Mit akarsz, mit csináljak?

Legszívesebben körbemutattam volna a házban, és azt mondtam volna, „Válassz egy kibaszott feladatot, bárrmit!”. Ehelyett megelégedtem annyival:

– Csak menj és nézd meg, megtisztítottad-e a grillsütőt, amikor utoljára használtad!

Ahhoz képest, hogy a férjem nem tudta megállapítani, mi a különbség egy törlőruha és egy portörlő rongy között, meglepően precíz – és kisajátító – volt a grillsütő tekintetében. Szerintem ez volt a barlang előtt morgó ősember huszonegyedik századi megfelelője.

Éppen befejeztem a vécé takarítását, amikor berontott a házba.

– Rátettem a palackot, hogy bekapcsoljam a grillt, és kiderült, hogy kifogyott a gáz. Leugrom a benzinkútra, megnézem, van-e palackjuk.

A stressz-szintem az egekbe szökött. Nemcsak hogy negyven embert vártunk vendégségbe, akik szerettek volna többet enni néhány rukkolalevélnél meg egy-két szelet bagettnél, de arra számítottam, hogy Jack majd segít alaposan lemosni a kerti székeket és az asztalokat. Az alapján, amilyen nőkkel addig a lakóparkban találkoztam, szinte biztosra vettem, hogy a fehér farmer népszerű viselet errefelé. Végül csak annyit mondtam neki:

– Nagyon siess! Kezdek egy kicsit ideges lenni.

Jack elmosolyodott és körbemutatott az étkezőben.

– Ez gyönyörű. Nagyon jó munkát végeztél. Különben is, ha nem kedvelnek minket, majd nem hívjuk meg őket legközelebb.

Hát, ha a bulink után el kell menniük egy kebaboshoz, mert a grillezésre nem került sor, nem is akarnak majd többé eljönni hozzánk.

Felkiáltottam az emeletre Hannah-nak és Ollie-nak.

– Szükségem lenne egy kis segítségre!

Ollie jelent meg vasalt ingben és frissen borotválva, nem pedig a nem túl divatos borostájával, ahogy a nyári szünetben szokott kinézni.

– Kicsípted magad.

– Eljön a barátnőm is. Gondoltam, kiteszek magamért – sütötte le a szemét.

Herkulesi erőfeszítéssel sikerült legyőznöm magamban a megbántottságot, hogy nem is említette az új barátnőjét. Ehelyett csak felvontam a szemöldökömet amolyan vígjátékba illő módon.

– Micsoda megtiszteltetés! Biztosan különleges lány lehet, ha még meg is borotválkoztál a kedvéért.

Nem felelt.

– Mit kell segíteni?

Odaadtam neki egy vödör meleg, szappanos vizet meg egy rongyot, és közben egyszerre két dolog járt a fejemben: egyrészt többet akartam megtudni a barátnőjéről, akit még sohasem említett, másrészt pedig arra gondoltam, elnézve szégyenlős reakcióját, vajon ő-e „a nagy ő”. Korábban szinte soha nem bújt ki a melegítőnadrágjából. Mindig ki tudtam húzni belőle, amit akartam: nem hagyhattam, hogy úgy érkezzen ide az a lány, hogy nem tudjuk az alapvető dolgokat róla.

– Szóval, mesélj, hogy hívják?

Ollie elmosolyodott, az a fajta mosoly látszott az arcán, ami azt jelezte, hogy olyan dolgokra emlékszik vissza, amit nem akarnék tudni. Ez a mosoly kizárt engem az életéből.

– Natalie. Nat.

A név hallatán egy alacsony, karcsú, barna hajú lányt képzeltem el. Szöges ellentéte Ollie-nak, aki még mindig hihetetlenül szőke volt, mint valami norvég isten. Gondolatban leszidtam magam, amiért elképzeltem, milyen gyerekek születnének ebből a párosításból.

– Van róla fényképed?

Megvonta a vállát, ami azt sugallta, „nem azzal töltöm az időmet, hogy őt fényképezgessem”.

– Egy óra múlva itt lesz, akkor te is láthatod.

Elkezdtem kiönteni a majonézt egy szép tálba.

– Szerintem egy kicsit tiszteletlenség, ha ideér, és nem tudunk róla semmit. Hol ismerted meg? Ő is azon az egyetemen van, ahol te?

Ollie ránézett a telefonjára. Az arca ellágyult, aztán a homlokát ráncolta, és felnézett rám.

– Igen, valahogy úgy. – Éreztem, hogy egyre nő bennem a kíváncsiság. Ollie összeráncolta az orrát. – Idén találkoztam vele Bristolban, amikor kihelyeztek oda gyakorlatra.

– Mióta vagy együtt ezzel a kedves Natalie-val? Nem is mondtál róla semmit.

– Tudtam, hogy ezernyi kérdésed lenne, ezért úgy gondoltam, megspórolom magamnak a felhajtást. Már egy ideje együtt járunk, körülbelül négy vagy öt hónapja.

Úgy tettem, mint aki nem hallja a hangjából kiszűrődő türelmetlenséget, és inkább feltettem a következő kérdésemet.

– Szerinted kapcsolatban maradtok, amikor majd visszamész Bathba az utolsó évedre? – Mielőtt válaszolhatott volna, eszembe jutott még valami. – Találtál már házat? Még nem fizettük be az előleget vagy ilyesmi.

– Rajta vagyok. Most még csak nézelődöm.

Ezzel a végszóval kiment az udvarra, a víz ki-kiloccsant a vödörből, és végigcsurgott utána a konyhában.

Én egy törlőronggyal követtem. Eltűnődtem, milyen tartózkodóan viselkedett, és mennyire nem akart beszélni a lányról, miközben láthatóan nagyon odáig volt érte. Szomorúság töltött el, hogy így eltávolodott tőlem. Néhány hónapja volt már valaki más az életében, akiről még csak nem is beszélt nekem. Valaki más, aki megőrizte a titkait, az aggodalmait, amiket nem mondhatott el a barátainak, nehogy ne legyen menő a szemükben. Egy másik ember, aki észrevette a legapróbb betegségeit is és ragaszkodott hozzá, hogy menjen el az orvoshoz. Nagyon reméltem, hogy kedves az a nő. Ha a gyakorlatán találkoztak, akkor legalább ő is vagy az egyetemen tanul, vagy ott dolgozik. Nagyon nem örültem volna neki, ha egy céltalan emberrel akad össze, aki csak sodródik az életben, és nincsenek céljai. Mint nekem az ő korában.

Félő volt, hogy elmúlik a bulival kapcsolatos izgalmam. Fogtam az iPhone-omat és kikerestem belőle a „Boldog idők” lejátszási listámat, rajta a Dirty Dancing filmzenéivel. Felszaladtam Hannah-hoz, aki a tükör előtt állt, és magát csodálta. Haspóló és térdnadrág volt rajta. Régen nekem is ilyen lapos volt a hasam. Tényleg. Még a csípőcsontom is kilátszott. Ma már bármennyi időt töltenék is tornával, soha többé nem lenne ilyen feszes a hasam. Lenéztem a mellemre, ami kis termetemhez képest nevetségesen nagy volt. Húsz évvel ezelőtt ez volt a legvonzóbb testrészem, most viszont már külön bevásárlókocsival kellett tolni mindegyiket.

– Hannah, le tudsz jönni segíteni egy kicsit?

– Még öltözködöm.

– Ott volt rá az egész délelőttöd. Csak gyere le, és tegyél egy tálba olívabogyót, meg vágd fel a kenyeret!

A lányom olyan arccal nézett rám, mintha én lennék a világon a legfárasztóbb ember.

– Egy perc és megyek. – Egy pillanatra megállt. – Te át fogsz öltözni?

– Nem. Úgy gondoltam, ez lesz rajtam. Miért?

– Szerinted nem ronda egy kicsit?

Ránéztem a farmeromra és tunikaszerű felsőmre.

– Mi lenne, ha magassarkút vennék hozzá?

De Hannah már a szemöldökét festette, és megrögzötten méltatlankodott azon, hogy két szőrszál ellentétes irányban áll a többihez képest.

– Csak egy kicsit régimódi, mint valami nagymama.

Kimentem a szobájából, át a szekrényemhez, és különböző felsőket vettem ki belőle. A farmerem új volt, az a középkorú nőknek való, fenékemelő fazon, ami minden divatlapban szerepelt. Az nem lehetett ronda. Szemügyre vettem a lehetőségeket felsők terén. Csipkeblúz, ami egy kicsit átlátszó volt. Nem hittem, hogy bárkinek is fokozná a grillezős élményét, ha meglátná a vastag pántokkal felállványozott, G kosaras melltartómat. A selyem ujjatlan felső is kiesett. A felkaromon olyan petyhüdten lógott a bőr, hogy ha a vendégek meglátták volna az integetőizmomat, azt gondolták volna, hogy direkt súllyal húzatom le. Fontolóra vettem, hogy Hannah esetleg segíthetne nekem a választásban, aztán úgy döntöttem, a tanácsai valószínűleg lemorzsolnák a maradék önbizalmamat is.

Végül egy hosszú ujjú felsőt választottam, amelynek hurkaelrejtő fodor húzódott végig az elején, és leért a fenekem alá. Bárcsak tudtam volna akkor, amikor annyi idős voltam, mint Hannah, hogy annál jobban sosem fogok kinézni, és hogy harminc év múlva nem úgy fogom kiválasztani a ruháimat, hogy melyik a legdivatosabb, hanem hogy melyik tudja elrejteni legjobban a hasamat.

Leszaladtam a földszintre, megfordultam, chipset öntöttem egy tálba, és közben azt kívántam, bárcsak Jack mást is vett volna a Pringlesen kívül. Mennyire hiányzott az a húszéves énem, aki dobozból itta az áfonyalevet, aztán leküldött mellé egy korty vodkát is, félmeztelenül napozott, hangosan és hosszan nevetett, és sajnált mindenkit, aki kifogásolta a viselkedését. Most pedig azon aggódtam, mit fognak szólni az emberek, hogy csak egyféle chips van nálunk.

Szerencsére ezután Jack megjelent az ajtóban, és néhány gázpalackot fogott a kezében, mint valami vadásztrófeát.

– Szerencsénk van!

Megkönnyebbültem, hogy ezután intézi a nagy halom húst, és nem nekem kell végül megsütni egy olyan sütőben, amit még nem tapasztaltam ki. A bosszúságom kissé alábbhagyott, hogy az utolsó percben ő is befutott. Nem volt időm semmi többre, mert ekkor megszólalt a csengő, tíz perccel a megbeszélt idő előtt.

– Utálom azokat, akik korábban érkeznek.

Jack felnevetett.

– Még szerencse, hogy ilyen összeszedett vagy. Nézd a jó oldalát, legalább valaki eljött.

Az arcomra ragasztottam a szívélyes házigazda kifejezést, és kinyitottam az ajtót. A nő a harmincas évei elején járt, és olyan magas volt, hogy felfelé kellett emelnem a tekintetemet, hogy a szemébe nézhessek. Kinyújtottam a kezem. Volt néhány család, akivel még nem beszéltem, csak bedobtam egy cetlit az ajtajukon meghívásként.

– Gisela vagyok. Te vagy a nő a hetesből? Vagy a tizenhármasból? – A nő felnevetett, hangos, magabiztos nevetéssel, mint aki már régen eldöntötte, hogy átlagon felüli magassága inkább előny, mint hátrány.

– Nem, nem a hetesben vagy a tizenhármasban lakom.

Vártam, hogy azt mondja, „átlósan szemben lakunk, két kislányom van” vagy „a 15-ösben lakom, enyém az a kisfiú, aki mindig fel-alá járkál a biciklijével”, de nem szólalt meg egy ideig, mintha arra számított volna, hogy én mondok valamit. Volt egy olyan érzésem, hogy tetőtől talpig végigmért, habár a szeme nem mozdult el az arcomról.

– Bizonyára maga Ollie anyukája. Az én nevem Natalie.

Tudtam. Hát persze, hogy tudtam, hogy ő a barátnője.

– Natalie. Nat.

Még mindig arra vártam, hogy azt mondja, ő Ollie tanára, főnöke vagy nem is tudom, a falmászó partnere, személyi edzője, fizikoterapeutája. Mert ez a száznyolcvan centi magas nő, aki legalább tíz évvel volt idősebb, mint az én fiam, ingruhájában és teletalpú, magas sarkú szandáljában, rikító pirosra festett lábkörmével – amin látszott, hogy profi csinálta – nem illett bele az általam elképzelt barátnő-kategóriába. Úgy éreztem, muszáj a háta mögé néznem, mert arra számítottam, hogy ott áll egy vékony, szőke, suhogó hajú kislány szakadt farmerban.

Natalie oldalra biccentette a fejét, amely olyan élettapasztalatról és magabiztosságról tanúskodott, amely jóval túlmutatott egy zenei fesztivál sáros hétvégéjén, vagy egy szezonális szobalány munkán.

– Ollie barátnője vagyok.

Elfojtottam ösztönösen felmerülő kérdésemet, hogy „Mi a fenét akarsz a fiamtól? Ő még csak egy gyerek. A segítségem nélkül a tornazsákját sem találja meg. Még mindig én kérek neki időpontot a fogorvosnál. És csak akkor vágja le a lábkörmét, ha már kilyukadnak miatta a zoknijai.” Ehelyett csak kezet fogtam vele, de olyan lelkesen, hogy láttam az arcán átsuhanó kényelmetlen érzést.

– Hát persze! Mondta, hogy jössz. Nagyon örülök, hogy megismertelek.

Isten tudja csak, sikerült-e visszahúznom a földre a szemöldökömet, mielőtt behívtam, hogy megismerkedjen Jackkel is, és közben az arcomra volt írva a figyelmeztetés, „Egy szót se szólj!”.

A hangom visszhangzott az előszobában, ide-oda pattogott, egyre gyorsabb és sürgetőbb lett.

– Ollie kint van a kertben. Odakísérlek.

Nem lehetett nem észrevenni Ollie arcán a boldogságot, amikor Natalie kilépett a hátsó teraszra. Beletelt néhány pillanatba, mire képes volt elszakítani a tekintetét a nőről, hogy rám nézzen, és felmérje a reakciómat. De ilyen könnyen nem adom magam. Megkérdeztem Natalie-tól, kér-e inni valamit, aztán beszaladtam a házba, hogy kihozzam neki.

Kérlek, Istenem, add, hogy ez a nő csak futó kaland legyen!