Keresd a szerző ajándék novelláját:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Elmejáték, 2019

A köd után, 2020

Copyright © Sienna Cole, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Illusztráció: Horváth Evelin

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-65-1

Szellemek és árnyak

Molly

Amikor Londonba költöztem, egy közepes méretű, piros bőröndöt és egy súlyos, sötét, láthatatlan zsákot cipeltem magammal. Az előbbi a legszükségesebb ruháimat, a laptopomat és néhány kedves, személyes emléktárgyamat rejtette, míg a másodiknak a létezéséről sem tudtam. Ez a helyzet a láthatatlan batyukkal: húzzák a vállad, de csak azt érzed, hogy valamiért nagyon nehéz megmozdulni.

Életem első huszonhét évét Northamptonban töltöttem. A házunk A sugárúton állt. Nincs másik neve, egyszerűen A sugárút – mintha ezen kívül a város többi sugárútja nem is lenne valódi, csak valami ócska utánzat, vagy az igazinál sokkal jelentéktelenebb kis sugárutacska. Hozzá kell tennem, hogy ez a megtévesztően fontosnak és hatalmasnak tűnő közterület valójában egy néhány háztömböt körülölelő keskeny utca. Barna tégla ikerházak sorakoznak rajta szorosan egymás mellett mindenféle egyéniség nélkül. Fehér színű egyen garázsajtók ásítanak a járókelőkre, fölöttük mindenhol ugyanaz a sötétbarna cserepes előtető. Egy ilyen házban nőttem fel, és ez nagyban hozzájárult ahhoz, ahogy önmagamat definiáltam a többi ember viszonylatában. Egy tömeggyártott tucatfigurának láttam magam, aki semmivel sem tűnik ki a közösségből: nem vagyok egy modellalkat, és a kor szuperzsenije sem az én rozzant, földi porhüvelyemet szemelte ki gazdatestül. Bármit mondanék is magamról, az legalább egymilliárd másik embert ugyanúgy jellemezne.

Régebben álmodoztam arról, hogy valami olyan hivatást választok, amivel örökre a történelembe véshetem a nevem: talán orvosi pályára lépek, vagy jogászként az igazság szolgálatába állítom a tudásom, de ha minden kötél szakad, még akkor is írhatok egy bestseller könyvsorozatot, amivel magam mögé utasítom J. K. Rowlingot. Ahogy teltek az évek, úgy adtam egyre lejjebb az álmaimat, és mire leérettségiztem, már a továbbtanulás is elérhetetlen célnak tűnt – legfőképp azért, mert fogalmam sem volt, mi érdekel. Tizennyolc évesen egy gyorsétteremben kezdtem dolgozni, aztán árufeltöltő voltam egy nagy hipermarketben, végül egy ruhaüzlet kasszájában ácsorogtam. Jelentéktelen, elpocsékolt napok fulladtak az álomtalan alvás sötét ájultságába, de azzal vigasztaltam magam, hogy legalább több időt tölthetek ott, ahol igazán szükség van rám: otthon.

A családunk mindig is nagyon szoros egységet alkotott. Külön világunk volt sajátos szabályrendszerrel, amit rajtunk kívül senki sem érthetett, és biztos vagyok benne, hogy nem is akart. Nekünk azonban szükségünk volt rá, hogy minden napot biztonsággal túlélhessünk… Néha pokolian nehéznek tűnt, de visszatekintve teljesen természetesnek látom. Ebben nőttem fel. Anyám bölcsen és vasszigorral tartotta kézben az életünket, és hála neki, az működött is.

Egészen tavaly áprilisig… Akkor minden összeomlott. A tragédia hosszú, keserves hónapokig mindannyiunkat megbénított. Elfogytak a szavak, elfogyott a tetterő. Aztán, ahogy telt az idő, a fájdalmamon átfurakodott egy sokkal elviselhetetlenebb érzés: a jéghideg űr, a semmi, ami huszonhét éven át lapult az áldozatkészségem illúziója mögött, várva, hogy felfedhesse magát. Úgy éreztem, nem bírok tovább ott maradni. Nem bírok tovább bujkálni, szégyenkezni, és hagyni, hogy az életem kifolyjon a kezem közül. Nem bírom a halál mázsás súlyát a vállamon, a félelmeim fojtogató szorítását és az elviselhetetlen bűntudatot. Rettegtem attól, hogy megmozduljak, mégis eljött az a pillanat, amikor az elindulás gondolata tűrhetőbb volt, mint a maradás. Tervezgetni kezdtem, és döntöttem. Vonatjegyet vettem Londonba. Még azt sem tudnám pontosan meghatározni, miért a főváros vonzott – talán a középpontot, az origót kerestem, ugyanúgy a külvilágban, mint belül.

Amikor a szerelvény egyre gyorsuló zakatolással kigördült a pályaudvarról, és én kibámultam az elsuhanó házakra, majd a végeérhetetlen földekre, olyan fojtogató magány szorított magához, amilyet még sosem éreztem. Egyedül voltam… huszonhét év után teljesen egyedül, és semmit sem tudtam magamról. Egy testben utaztam egy idegennel.

Bárhogy próbáltam is, képtelen voltam kiverni a fejemből az elindulásom előtti utolsó perceket. Anyám a konyhaablak mellett ült, és tekintetét az útra meresztette, mintha várna valakire. Egy ezüstös tincs kanyargott az arca mellett, mint egy kósza sikló, aki kimenekült egy napszítta kőre. Azon tűnődtem, hogy mikor hallottam utoljára beszélni. Lehetséges volna, hogy azóta nem szólalt meg? „Molly, segíts!” – Ez volt a leggyakoribb mondata, amit felém intézett. „Segíts, légy szíves! Tedd fel a vizet! Vesd meg az ágyat! Hívd fel dr. Crawfieldet!” A kommunikációja többnyire csupa rövid felszólító mondatból állt, amelyek katonásan és kérlelhetetlenül sorakoztak egymás után. Egy hadseregnyi elvárás masírozott felém, amióta az eszemet tudom. De most, hogy már nem volt miben segítenem, elfogytak a teendők, és elhalt a sürgető kényszer, a hadsereg is szétszéledt – anyám megnémult.

– Anya… – tettem felé egy lépést. Nem mozdult. Egy kukásautó zötyögött végig az úton, fátyolszerű árnyékot borítva az arcára. – Hamarosan indul a vonatom…

A mázsás bűntudat szinte agyonnyomott, és az elhatározásom olyannyira megingott, hogy egy pillanat alatt képes lettem volna megváltoztatni a döntésem. Ha anyám elszakítja a tekintetét az ablaktól, ha felém fordul, és őszintén, a szíve összes érzelmét, akár egy maroknyi csillogó követ, a tenyerébe rejtve felém nyújtja, és azt mondja: „Maradj!”, akkor feladtam volna mindent. A szája sarka megremegett kissé, mégis úgy tűnt, a tonnányi szemetet szállító fémmonstrum és a rikító munkásruhák jobban lekötik a figyelmét, mint én.

– Majd hívlak – nyeltem le a torkomba gyűlt gombócot. – Felhívlak minden… hónapban, és ha segítség kell, azonnal jövök…

– Hm – dünnyögött, de nem nézett rám.

– Molly – hallottam meg apám hangját. Az ajtóból intett felém. Kissé távolabb vont, majd elővette a pénztárcáját. – Tudom, hogy van spórolt pénzed, de jól jöhet egy kis tartalék…

– Apa, erre semmi szükség.

– Csak tedd el! – ragaszkodott hozzá. – Mikor indul a vonat?

– Kilenc ötvenkor. – Visszapillantottam a konyha felé. – De lehet, hogy mégis maradnom kéne… Anya nincs jól.

Apám óvatosan megérintette a karomat. A tekintete komoly volt. Próbáltam benne más érzelmet is felfedezni, de nem találtam semmit.

– Menj! – mondta határozottan. – És nem kell telefonálnod sem minden hónapban. Csak… menj!

– És anya…?

– Az égvilágon semmi baja nem lesz.

Bólintottam, és úgy rászorítottam a bőröndöm fülére, mintha meg akarnám fojtani. Elfehéredtek az ujjaim; a körmöm a saját húsomba mélyedt. Kiléptem az ajtón, aztán futólépésben tettem meg az utat az állomásig.

Nem számítottam érzelmes búcsúra, mégis hatalmas űr keletkezett bennem, mintha hirtelen elveszítettem volna mindent. Mintha azzal, hogy megtettem ezt a lépést, örökre bezártam volna az ajtót magam mögött. Egy részem toporzékolva ordított belül, hogy azonnal forduljak vissza, de tudtam, hogy ez lehetetlen. Nemcsak nem akartam, de nem is volt hova visszafordulni.

A hernyószerű szerelvény elérte London egyik peremkerületét, átfúrta magát a térképen, dacolva utakkal, földekkel, patakokkal, és rendületlenül tört előre a központ felé. A város egyre sűrűsödött körülöttem, és végre elöntött a várakozás. Izgalom bizsergette a gyomrom; alig hittem el, hogy itt vagyok.

Egyszer jártunk itt, körülbelül másfél évtizede: apa, anya, én és Charlie, a bátyám. Mindössze három napot töltöttünk a fővárosban, de csak a hotelre emlékszem valamelyest, meg a zord tűzfalra, amire az olcsó szoba ablaka nézett. Egy tinédzser mohóságával akartam behabzsolni mindent, mélyen magamba szívni az élettől pezsgő forgatag izzó energiáját, de a látogatásunknak jóval prózaibb oka volt: egy specialistához jöttünk… A lényeg, hogy semmit nem láttam Londonból. Talán ez hozott most ide: pótolni akartam az elmaradást…

Az állomásról kijövet buszra szálltam, és meg sem álltam a Walworth kerületig. Magam mögött hagytam a történelem fenséges aurájába burkolózó utcákat, és a kevésbé míves arculatú külváros felé haladtam. Még korábban gondoskodtam arról, hogy várjon rám egy albérlet, amikor megérkezem. A pasas a vonal túlsó oldalán megígérte, hogy fenntartja nekem a lakást, így a vonatjegyen és némi készpénzen kívül egy ígéret volt minden biztosítékom a jövőmre nézve.

A sárbarna emeletes ház egy vasúti felüljáró mellé épült, és útközben át kellett haladni a híd alatt. A kerekeken guruló bőröndöm az alagút akusztikájának köszönhetően mintha egyszeriben egy lánctalpas traktorrá változott volna. Összerezzentem, és akaratlanul is gyorsabbra fogtam a lépteimet. A hely barátságtalanságát csak még tovább erősítette a tömény vizeletszag, és az állatias röhögés, amely valahonnan messzebbről a szél hátán beröppent a híd alá, körüljárt, felborzolta a szőrszálakat az alkaromon, majd továbbszállt a Walworth út felé, ahol elnyelte a hangzavar.

A Penrose Grove-ra érve azonnal megtaláltam a hétemeletes házat. Szikár, kopaszodó, ötvenes férfi üdvözölt a kapuban. Érdekesnek találtam, hogy lift közlekedett az emeletek között, és egy belső lépcsőházon keresztül is fel lehetett jutni, de volt egy külső, kovácsoltvas csigalépcső is – talán ez épült meg legelőször. A lakás főbejáratát a belső folyosóról lehetett elérni, ám ha a csigalépcsőn közelített valaki, a loggiára érkezett, amelyre a konyhaablak és egy erkélyajtó nyílt. Máris elhatároztam, hogy itt fogok közlekedni: milyen tökéletes menekülő útvonal, hogy elkerüljem a többi lakót!

Mr. Whitersby, a reménybeli főbérlőm minden irányból megmutatta a járást, de a csigalépcső utolsó fokánál figyelmeztetően elkapta a karom:

– Óvatosan, el van törve a korlát! – Most már én is láttam a csúf hiányosságot. – Hónapok óta zaklatjuk a gondnokot, de még nem történt előrelépés – magyarázta a férfi. – Addig is figyeljen oda, főleg sötétben!

Lepillantottam a magasból a földszintre, és megborzongtam.

– No, azért annyira nem veszélyes, de csúnyán megsérülhet, ha nekimegy.

A férfi kinyitotta a lakásajtót, én pedig félénken követtem őt a világos előszobába.

– Szóval egy nappali meg egy külön háló van – kezdett bele. – Két hónapja költözött ki az előző bérlő, egy egyedülálló anya meg a gyereke… aztán elkezdtük felújítani a lakást. A fürdővel és a hálószobával végeztünk, a többi még a jövő zenéje… Mit is mondott, mennyi időre maradna?

– Még nem tudom pontosan, egy évre biztos…

– Remek – helyeselt.

A város egyik legolcsóbb kerületében jártam. Nem akartam flancolni, tényleg csak egy lyukra volt szükségem, ahol meghúzhatom magam, és senki sem zargat, de ahogy beljebb haladtunk, láttam, hogy a kis csonka család azért elég jelentős pusztítást vitt véghez. A vakolat néhány helyen hiányzott a falakról, a parketta elkopott, és néhol feltöredezett. A nappaliban álló kanapé csak sejtette, hogy egykor fehér színű volt rajta a huzat. De a szobát, amit előkészítettek számomra, kifogástalan állapotban találtam. Még éreztem a festék lassan elhaló, émelyítő szagát, és a bútorok is nemrég érkezhettek az áruházból. Egy kényelmes franciaágy két éjjeliszekrénnyel, egy íróasztal és egy kisebb könyvespolc foglalt helyet benne. Az ágy mellől egy keskeny ajtó nyílt a gardróbba. Az ablakhoz léptem, és óvatosan félrehúztam a függönyt. Épp a vasúti hídra és egy nem túl hívogató kültéri edzőparkra nyílt a kilátásom.

– A vonat miatt kissé zajos, de pár hét alatt úgy megszokja, hogy már meg se fogja hallani – követte a tekintetem a férfi.

Akkor még sejtelmem sem lehetett, hogy a vitrines konyhaszekrényben félóránként táncra kelnek a csészék és a poharak, és az ablaküveg vibrálni kezd a sínen zakatoló szerelvény hangjára. Nem tudom, milyen szörnyűség kellett volna ahhoz, hogy eltántorítson a céljaimtól, alighanem bármibe beleegyeztem volna, és a zaj meg a veszélyes lépcsőforduló egyáltalán nem tűnt elviselhetetlennek. Még a rossz környék sem. Egyszerűen minden megfelelt.

– Ami a házirendet illeti – fordított egyet a főbérlőm a beszélgetés menetén –, remélem, nem gondolkodik háziállatban…

– Nem – horkantam fel önkéntelenül.

– És a hangos zenét sem igazán tolerálják a lakók.

– Egyáltalán nem szoktam hangosan zenét hallgatni.

– A szomszédok nagyon békések. Nem venném a lelkemre, ha háborgatnák őket.

Kiléptünk a loggiára, és a tekintetem a szomszéd lakás teraszajtajára tévedt. Kicsit elkedvetlenített, hogy közösen osztozunk ezen a területen.

– Ott ki lakik? – kérdeztem.

Mr. Whitersby eltűnődött.

– Őszintén szólva, fogalmam sincs… Sosem láttam senkit kijönni onnan. – Bólintottam, mire folytatta. – A fizetést átutalással intézzük. Én Bromley-ban lakom, így nem gyakran látjuk majd egymást, de persze, ha szüksége van rám, nyugodtan riasszon. Na, meg a hetediken él egy idős özvegyasszony, Mrs. Simmons, régi jó ismerősöm, hozzá is bizalommal fordulhat. Még egy pótkulcsot is adtam neki vészhelyzet esetére.

Meglepően gyorsan lepapíroztunk mindent, és nem sokkal később a kezemben tartottam a kilencvenötös lakás kulcsát. Reggel óta először engedtem meg magamnak, hogy kifújjam a tüdőmben rekedt levegőt. Lerogytam az ágyra, végigsimítottam a friss paplanhuzaton, és kissé keserűen elmosolyodtam. Igyekeztem meggyőzni magam arról, hogy ebben a pillanatban száznyolcvan fokos fordulatot vett az életem. Ha csak halvány sejtéseim lettek volna arról, mi vár rám, alighanem fejvesztve menekültem volna vissza Northamptonba…

Norman

Undorodom ettől a helytől. Mintha láthatatlan férgek tekergőznének a bőrömön. A szőrszálak a karomon hegyes tüskékként döfik át a pulóveremet, és reszketek, mintha fáznék, pedig szinte megfojt ez a párás, fülledt, bűzös meleg. Nincs levegő. Egy föld alatti vájatban fúrja magát előre a metró – nehéz elképzelnem, hogy a folyómeder alatt vagyok éppen. Teljesen természetellenes.

Irtózom ezektől az utaktól, de olykor meg kell tennem, hogy elhagyom a biztonságos odúmat. Nincs más választásom. Körülöttem kábult, szürke tömeg. Senki sincs jelen. Úgy érzem, mintha láthatatlan lennék. Talán nem is élek? Ha élő vagyok, akkor érzékelniük kéne a jelenlétemet, de senki nem vesz rólam tudomást.

A zsebembe nyúlok, majd előveszem az öngyújtót. Nem dohányzom, nem is az enyém a szerkezet. A szorosan mellettem álló punk táskájának hátsó zsebéből loptam ki az előbb. A fekete fóliaborítás kissé már felpöndörödött rajta, de a fehér halálfej a közepén még sértetlen. Ujjam alatt alig hallhatóan sercen a láng, és a tenyeremben érzem a forróságot. Elengedem a gombot. Szünet. Aztán a hüvelykujjam ismét a gyújtószerkezetre feszül, szivárog a gáz, a szikra belobban, és megjelenik a narancssárga lángnyelv. Kissé feljebb emelem a kezem, majd felbátorodva a totális közönyön, az arcom elé tartom a lángot. Az ujjam kezd átforrósodni; a bőröm kipirul a melegtől. Senki nem néz oda. Senki nem veszi észre, vagy talán nem is akarják látni, mi történik. És ha továbbmennék? Ha csak egy kicsivel közelebb lépnék ahhoz a hosszú, barna hajú lányhoz, és a copfjához érinteném a lobogó tüzet…? Ismét elengedem az öngyújtó gombját, majd a szerkentyűt visszacsúsztatom a punk táskájába. Sosem fogja megtudni, micsoda kalandokban volt ma része annak a vigyorgó halálfejnek.

Dr. Whitley ma a szokottnál is mélabúsabb. Az arca, mint egy agyagtábla, a hangja, akár a homokszemek sercegése a talp alatt. Az órát nézem az asztalán: tizenegy harminckilenc. Feszülten várok, amíg a nagymutató a negyvenhez ér, és egészen negyvenegyig megtévesztő nyugalom uralkodik el rajtam.

– Hogy érezte magát az elmúlt hetekben? – kérdezi a doktornő.

– Jól – hallom a saját hangomat.

– A gyógyszerrel minden rendben?

– Gondolom… igen.

– Mellékhatások?

– Nem panaszkodott rá – rázom meg a fejem. Mennyi hülye kérdés!

– Rendben. Akkor tudja, mi a dolga, Norman – néz a szemembe.

– Ki kell váltanom a gyógyszertárban, és oda kell adnom neki.

– És mikor találkozunk legközelebb?

– Novemberben.

– Jól van, Norman – bólint.

Az óra tizenegy negyvenötöt mutat. Pontos, és ez némi szimpátiát ébreszt bennem Whitley iránt. Nagyon kell figyelni az időre. Életbevágó! Az ujjam az átlátszó műanyag előlaphoz ér…

A doktornő megírja, majd felém csúsztatja a receptet. Fogalmam sincs, mi ez a gyógyszer. Nem szoktam kérdéseket feltenni, csak csinálom, amit mondanak nekem. Megtanultam, hogy így szabadulok a leggyorsabban minden helyzetből.

A gyógyszertár közvetlenül a rendelő mellett van; gyorsan végzek a kötelességemmel, és ismét ott találom magam az alagútban. Ezúttal nem foglalkozom az emberekkel; egyáltalán nem érdekelnek. A gyógyszerre elköltöttem egy csomó pénzt: a pénztárcám üresebb, mint a szívem. A hónap második fele mindig szűkösen telik, de azért megint sikerült szereznem egy kincset…

Amint bezárom magam mögött az ajtót, az ismerős formák és illatok lecsitítják zakatoló elmémet. Daisy Flannagan a kanapémon ül. Már meg sem lepődöm rajta, hogy itt találom – az elmúlt időben úgy járkál ki-be a lakásomba, mint a szél a nyitott ablakon.

– Szia, Norm! – pillant fel rám. – Elhoztad?

– Igen… – A kezem a zsebembe mélyed, és a tenyerembe csúsztatom a gyógyszeres dobozt.

– Dr. Whitley nem kérdezett semmit?

– Csak a szokásosat.

– Helyes – dörzsöli össze a kezét. – Nagyon jó fiú vagy.

Bármit megtennék Daisyért – szó szerint bármit. Ő az egyetlen ember, aki mellettem áll. Nélküle teljesen elvesznék ebben az idegen világban. Egyszer elmesélte, hogy azért küld engem a gyógyszereiért, mert nem akarja, hogy bárki is tudomást szerezzen arról, hogy szüksége van rájuk. Azt mondta, ha én megyek, az úgyse tűnik fel senkinek. Kinyújtja a kezét, és várakozásteljesen felfelé fordítja a tenyerét. Belehelyezem a dobozt.

– Hoztam neked még valamit… – sütöm le a szemem, majd a másik zsebemből előhalászom az asztali órát, amit a doktornő irodájából emeltem el.

– Te kis gazember – mér végig pajkosan. – Nem vette észre, ugye?

Megrázom a fejem. Valahányszor elhagyom a lakást, mindig ügyelek rá, hogy ne térjek vissza üres kézzel. Ez az egyetlen módja, hogy kifejezzem, mennyire hálás vagyok neki azért, amit értem tesz. Nem emlékszem, mikor alakult ki ez a kis szokásunk. Valójában nagyon sok mindenre nem emlékszem…

Mellé ülök a kanapéra, majd mindketten a számlapra meredünk, és pontosan tudom, hogy őt is hasonló elégedettséggel tölti el, amikor a nagymutató a tizenkettest jelző rovátkához kattan. Egy óra nulla nulla.

Amikor kinyitom a szemem, esti sötétség borul a szobára. Megkeresem az éjjeli lámpa kapcsolóját, aztán a tekintetem azonnal az új órára siklik: hét óra ötvenhét. Különös. Az idő egyszerűen tovaröppent.

– Daisy? – nézek körül a szobában, de már nincs itt, csak a gyógyszeres doboz maradt utána a kis asztalon.

A kezembe veszem, és a mutatóujjammal végigsimítom a kipattintott buborékot. Ezek szerint bevette az első adagját. Az útmutató szerint az adagolás napi háromszor egy tabletta, így legkésőbb holnap reggel visszajön. Azt mondta, a titkok azért vannak, hogy legyen mit elrejtenünk, és ő mindig is nagyon figyelt rá, hogy tele legyen velük. Senkire sem tartozik, hogy hova megy, kivel találkozik, mivel tölti az idejét, mint ahogy az is az ő dolga, hogy mi zajlik a testében. Ha egyszer meghalok, senki se fogja tudni – jelentette ki régebben, és én nagyon is együtt éreztem vele. Meggyőződésem volt, hogy az én halálom is olyan esemény lesz, amire rajtam kívül senki nem kap meghívót.

A gyomrom fájdalmasan kordul, és csak ekkor fut át a fejemen a gondolat, hogy ma még nem ettem semmit. A hűtőhöz vonszolom magam, mintha abban reménykednék, hogy mialatt aludtam, valaki feltöltötte, pedig pontosan tudom, hogy teljesen üres. A pénztárcámban csak két tízes lapul, és még több mint egy hét hátravan a hónapból. Leszek még ennél éhesebb, amikor sokkal nagyobb szükségem lesz erre a pénzre. Most inkább máshogy oldom meg… Hangtalanul kinyitom a bejárati ajtót, és kikémlelek a lépcsőházba. Némaság lengi át az épületet. Leosonok a lépcsőn, majd benyitok a földszinti kukatárolóba. Elviselhetetlen a bűz: legközelebb jövő hétfőn szállítják el a szemetet. Ám még a leggusztustalanabb pöcegödör is rejthet kincseket, ha az ember keres, és ha hajlandó elviselni a körülményeket. Felhajtom a kukák fedelét, és a szemét közé túrok. A nagy része valóban kacat és ételmaradéktól rothadó műanyag csomagolás, de egyesek olyasmit is elhajítanak, ami másnak egy kiadós vacsorát jelenthet: soha fel nem bontott, rég lejárt joghurt, rohadt zöldség és gyümölcs, penészes kenyér, maradék ketchup a tubus alján… Az éhség nem válogat. Összeszedem egy ma esti pizza meghagyott széleit, és kitunkolom vele egy margarinos doboz alját. Fenséges. A gyomrom ideiglenesen megbékél az aznapi vacsorával, én pedig hazasomfordálok.

Hét óra tizennégy. Daisy az ágyam szélén ül, és elmélyülten tanulmányozza az arcom. Ki tudja, mióta csinálja ezt, de nem zavar, inkább nyugalommal tölt el. Egy ideje mindennap felbukkan a lakásomban, és néha itt is alszik. Ez a mi kis titkunk – kuncogja halkan a fülembe, amikor mellém fekszik az ágyba, és megérinti a karomat. Annyira megszoktam már a jelenlétét, hogy fel se tűnik: rajta kívül nem ismerek senki mást. Ha ő nincs itt, olyan, mintha én se lennék sehol.

– Sápadt vagy – vizslat, miközben beveszi a reggeli gyógyszeradagját. – Megint a hó vége…?

– Igen.

– Éhes vagy?

– Eléggé.

Azt kívánom, bárcsak örökre itt maradna, de a szeretetet, amit iránta érzek, áthatja valami mélyről jövő mocskosság. Mintha titkos szövetségünk a bűn árnyékában köttetett volna, és minden egyes nap csak még jobban beszennyezné.

– Menjünk el megint a plázához! – derül fel az arca, mintha a gondolataimban olvasna.

– Ne! – hárítom el. – Nem akarom.

– Majd akarni fogod, ha odaérünk.

A pláza előtt hevenyészett piac áll, néhány gyorsbüfé és egy apró delikátesz. Hatalmas a sürgés-forgás, a kofák fennhangon kínálják portékáikat, a vásárlók alkudni próbálnak, gyerekek sikongatva kergetőznek a felnőttek között. Úgy suhanunk át a káoszon, akár két árnyék. Daisy szorosan mellettem halad; pontosan tudja, hova megyünk, hiszen nem először csináljuk. A delikátesz ajtajában könnyű célpontot kínálnak a rozoga fémpolcokra kihelyezett zacskós kekszek és ropogtatnivalók. Gyakorlottan kapom le a legfölsőt, miközben megállás nélkül elhaladok a bódé előtt, majd azzal a mozdulattal a kabátom belső zsebébe rejtem. Már megtanultam, hogy a titok nyitja a természetesség. Ha megállnék, és tétován nézelődnék, azonnal lebuktatnám magam, de ha határozottan és céltudatosan haladok előre, észre sem vesznek.

Daisy halkan ujjong, amikor befordulunk a sarkon, aztán egy pillanatra megtorpan.

– Narancsot akarok – mutat a zöldséges felé. – Tudunk narancsot szerezni?

– Hát persze – adom be a derekam.

Kivárjuk, míg vevő érkezik, aztán elsiklunk a stand mellett, az ujjaim épphogy egy parányit elmozdítják a legszélső gyümölcsöt, ami gurulni kezd, egyenesen a zsebembe. A szemem sarkából pillantok csak a kassza felé, de senki nem figyel fel ránk. Megkerüljük a zöldségest, aztán továbbsétálunk a bódék rengetegében. Innen egy marék mandula, onnan egy pár zokni, aztán érzem, hogy mára elég lesz. Nem szabad túlfeszíteni a húrt.

Amint biztonságba érünk, Daisy izgatott sikkantással vizsgálja a zsebeim rejtekét, majd megkaparintja a narancsot.

– Óriási vagy – mondja, miközben a körme a vastag héjba váj.

– Már csak pár nap. Nemsokára megkapom a pénzt, és akkor…

– Tudom, tudom – legyint. – Engem nem érdekel.

Daisy gyakran mondogatja, hogy számkivetettek vagyunk, így nem kell a szabályok szerint élnünk. Az ember éhes, szomjas és fedél kell a feje fölé, és ha nem jut neki, hát szerez. Amennyire vissza tudok emlékezni, ez mindig így volt.

Nem értem, hogyan működik ez a világ, hogyan kell benne eligazodni, mert nem úgy érkeztem ide, mint a többiek. Tisztában vagyok vele, hogy az emberek megszületnek, felnőnek, és végül aszottan és öregen meghalnak, de velem máshogy volt. Egyszer csak kinyitottam a szemem, és kész. Belenéztem a tükörbe, láttam egy férfit, és azt gondoltam: „Te jó ég, ez én volnék?” Megérintettem az arcom, a saját szemembe bámultam. Pánik fogott el, mert az egészből semmit nem értettem, de akkor megpillantottam Daisy Flannagant is a tükörben. A fürdőszoba ajtajában állt, és megnyugtatóan mosolygott.

– Semmi baj, Norm – mondta. – Minden rendben lesz.

– Ismerlek téged? – meredtem rá.

– Igen. Talán most nem emlékszel, de ismerjük egymást egy ideje.

– Miért nem emlékszem?

– Mert kórházban voltál, és beadtak neked egy csomó gyógyszert – felelte. – Ne aggódj, vigyázok rád!

– Miért voltam kórházban?

– Baleseted volt… megsérült a fejed. De nem akarlak most felzaklatni ezzel.

Ez az első emlékem róla, de a gondolat, hogy már sokkal korábban is mellettem volt, jó érzéssel tölt el. Daisy megfelezi velem a narancsot, én pedig adok neki a kekszből. Ma már nincs miért aggódnom; ez egy jó nap. Végre visszatérhetek a biztonságos odúmba, és itt hagyhatom ezt a szörnyűséges tömeget. Elindulunk hazafelé. Az orromat váratlanul édes virágillat csapja meg, és megtorpanok, amikor megpillantom a rózsaszín és lila liziantuszokat, a sárga inkaliliomot és a halványkék hortenziát a virágüzlet előtti vödrökben.

– Norm? – néz rám kérdőn Daisy. Közelebb lépek, és óvatosan végigsimítok a kardvirág szárán. – Mit csinálsz?

– Nem tudom, csak…

– Menjünk!

Ösztönösen körülnézek, hogy észrevett-e valaki. Ha elég gyors vagyok, el tudok lopni egy szálat valamelyik vödörből. De melyik legyen az? A krizantém? Vagy a szegfű? Furcsa… mi közöm nekem egyáltalán a virágokhoz? És honnan tudom a nevüket?

– Norm, haza kell mennünk! – hallom Daisy hangját. – Be kell vennem a gyógyszerem.

– Bocsánat!

A gyógyszerről elfeledkeztem. Elszakítom a tekintetem az ezerszínű kirakatról, és követem Daisyt. Meglepően gyors léptekkel halad az utcán, mintha a hátára kapta volna a szél. Szőke haja aranyszínű zászló. Bárcsak megkaparintottam volna a gerberát – most neki ajándékozhatnám.

– Daisy? – kérdezem tőle, amikor befordulunk a ház kapuján.

– Igen?

– Te szereted a virágokat?

Rám mered, mintha valami illetlenséget mondtam volna.

– Nem – rázza meg a fejét. – Utálom a virágokat.

– Hogy lehet őket utálni? – hőkölök vissza értetlenül.

– Túl szépek és hazugok… – feleli. – Mint az ígéretek.

Van egy kis fotel a konyhaablak alatt: ez a világom közepe. Többnyire itt ülök, és figyelem, ahogy a mutatók körbe-körbe járnak az órák számlapján. Minden falra felakasztottam egyet-egyet, de a konyhába többet is. Sok időt töltöttem azzal, hogy pontosan összehangoljam a ketyegésüket, így most tökéletesen egyszerre mozdulnak. Minden óra egy kicsit más hangot ad ki: az egyik mélyebben szól, a másik magasabban. Némelyik monoton, de olyan is van, amelynél jól hallhatóan kettéválik a tik és a tak. Tíz, tizenegy… és mindkét mutató eléri a tizenkettest. Egy töredékmásodperc múlva valamelyik közeli templom harangozni kezd.

Daisy elment, én pedig várok. Mindig olyan érzésem van, mintha várnom kéne valamire, mintha valami közeledne felém. A gondolattól megborzongok. Egyetlen porcikám sem kívánja a változást. És mégis, az egyszer csak megjelenik…

Beszédhang szűrődik be a konyhaablakon, én pedig összerezzenek, és felemelem a fejem, hogy kilássak a loggiára. A szemközti lakás ajtaja előtt két alak áll. Régóta nem jártak errefelé emberek. Csak egyszer láttam az előző lakókat, de már megfeledkeztem róluk. Hozzászoktam a csendhez és az egyedülléthez; teljesen kisajátítottam ezt az emeletet. Egy szőke, copfos lány tűnik fel a látóteremben. Daisy? A szívem baljósan zakatolni kezd, de amikor a lány oldalra fordítja a fejét, már látom, hogy nem ő az. Valaki egészen más…

Elfordítom a kilincset, és résnyire kinyitom az ablakot, hogy jobban halljam őket. A fenébe, bementek a lakásba! Hangtalanul a loggiára osonok, majd a szomszéd lakás ajtajára tapasztom a fülem. Nagyon halkan, de mégis kivehetően jut el hozzám a hangjuk.

– Mit is mondott, mennyi időre maradna? – kérdezi a férfi.

– Még nem tudom pontosan, egy évre biztos – válaszolja a szőke lány.

Ide fog költözni? – fut át a fejemen, és őszinte rémület tölt el, mintha az ittléte fenyegetést jelentene rám.

– A szomszédok nagyon békések… – jut el hozzám a következő hangfoszlány. – A hetediken él egy idős özvegyasszony, Mrs. Simmons… Még egy pótkulcsot is adtam neki vészhelyzet esetére. – Még jobban hegyezem a fülem. – Ha bármire szüksége lenne, hívjon!

A lépések az ajtó felé közelednek; a szívem hevesen dobban. Ellököm magam a faltól, és visszarohanok a lakásomba. A kukucskáló lyukból látom, ahogy a férfi kilép a loggiára, a lány pedig megáll a küszöbnél, és felém néz, mintha megérezte volna a jelenlétem. Egy pillanatra megrémülök: talán észrevett? Tudja, hogy figyelem? Aztán visszalép a lakásba, és elfordítja a kulcsot a zárban.