Nemere István

Teremtés, evolúció, vagy...?

Elméletek, csalások, tévedések, és...

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-686-4

MOBI ISBN: 978-963-453-687-1

Tartalomjegyzék

1. Előszó, avagy vallomás

2. 1. Volt egy isten - vagy több?

3. 2. Ha nem volt isten

4. 3. Darwin elődei és utódai

5. 4. Darwint elgázolja a tudomány vonata

6. 5. Ez egy furcsa világ

7. 6. Doktrína és ellenzék

8. 7. Érvek a Világűrből

9. 8. Darwinizmus és vallás

10. 9. Törvény és törvényhozó

11. 10. Ez bizony háború

Előszó, avagy vallomás

A szerző töredelmesen bevallja, hogy ezt a „bűnt” egyszer már elkövette, ily módon tehát visszaesőnek minősülhet. Ugyanis 1992-ben megjelent egy vékony könyve „Evolúció vagy teremtés?” címmel és (Tudományos elmélet, óriási csalás vagy tévedés?) alcímmel. Azt a művet elég hagy felzúdulás fogadta, bár ilyen szempontból nem a legjobbkor jelent meg a piacon. A magyar rendszerváltást követő években a könyvkereskedelem nagy botrányoktól volt hangos, a tudományos élet addig élvezett - a pártállamtól nagyban támogatott - tekintélye amúgy is repedezőben, oszladozóban volt. Előzőleg ezt a tekintélyt, vagy inkább hatalmat sokszor arra használta fel, hogy irtotta az alternatív gyógymódokat, tagadta olyan jelenségek létezését, amelyek mára senki előtt sem kétségesek (parapszichológiai képességek, UFO, akupunktúra, népi gyógyászat és természetes gyógyszerek stb.)

Ilyen körülmények között a nem is túl nagy terjedelmű műre nem figyeltek fel annyian, mint ahányan felfigyelhettek volna. Tény, hogy akik kezébe került, azok vagy hatóságért kiáltottak és népbutítást emlegettek (akárcsak ugyanők a pártállami időkben, alig öt-tíz évvel korábban, amikor hasonlóan merész könyveimet ügyészséggel akarták betiltatni azok, akik 1990 után hirtelen mint a szólásszabadság bajnokai tűntek fel a független médiában...), vagy éppenséggel melegen gratuláltak a bátorságomért. E szinte „szélsőséges” vélemények között azonban elsikkadt a vita, a téma és az ügy megtárgyalása, megemésztése, kibeszélése.

Mert miről is lesz szó a következő lapokon? Arról, hogy igazi érveket sorakoztat-e fel a darwinizmus csakugyan egy bonyolult és hosszantartó fejlődés eredménye a mai élet - és benne az értelmes élet is - vagy sem? És vajon nem hamis-e ez az egész elmélet, vannak-e bizonyítékai?

Úgy tűnik, nincsenek és az elmélet ezer sebből vérzik, amelyeket majd fel is sorolunk. Ugyanakkor ne higgye senki, hogy ez a könyv a vallásos oldal érdekében és pártfogásával íródott! Csak éppen onnan is vettem érveket, értelemszerűen a teremtéspártiak véleményeit. Tudom, nehezen hihető, de bizony még a teremtéspártiaknak - vagyis akik szerint a világmindenséget egy isten hozta létre, teremtette - is vannak egzakt, tudományos érveik!

És amikor azt az 1992-es első próbálkozásomat írtam, még senki sem hallott a harmadik elvről, amelynek viszont ebben a könyvben elég nagy teret szentelünk. Igaz, a cím nem árulja el, mi a „harmadik út”, csak céloztam rá a címben látható „vagy...?” szócskával és kérdőjellel. Igazából az úgynevezett „intelligens tervezésről” lesz szó a könyv harmadik részében. Persze 2000 után, amikor ez a nézet nagyobb nyilvánosságot kezdett kapni és nálunk is felbukkant a médiában, még sokáig mondták, hogy ez ugyanaz az elmélet, amit a vallásosak hangoztatnak. Vagyis ez csak egy álruhás teremtéselmélet, amit követői és terjesztői igyekeznek a ma embere számára elfogadhatóbb köntösbe öltöztetni.

Nos, én nem így vélem. Egyre inkább az a meggyőződésem, hogy itt három elmélettel állunk szemben. Mindhárom kölcsönösen kizárja a másik kettőt akkor is, ha bizonyos elemeit kölcsönveszi, használja. Eddig csak kettőt ismertünk, ezért foglalkozunk majd legalább annyit a harmadikkal is, mint az első kettővel. Nem csak kiváló elmetorna lesz, hanem megismerkedhetünk a hazugság és a dogma fogalmaival és mindennapos gyakorlatával is - és nem csupán a vallásos oldal produkciójaként. E két negatív dolog erős oszlopa ám a másodiknak, vagyis a maradi, vaskalapos tudománynak is...

Vágjunk hát bele!

5. Ez egy furcsa világ

Az Univerzum és benne a mi Földünk voltaképpen nagyon érdekes és egyben különös világot alkot.

A fejezetben most egy kis időre elbúcsúzunk az evolúciótól - vagy ez csak a látszat? Az ősrobbanással és Földünk korával, viszonyaival folytatjuk elmélkedésünket. Azt tanították nekünk - és a világ sok ezer egyetemén ma is ezt tanítják, az egyetlen kivételt néhány egyház által fenntartott egyeteme jelenti - hogy valaha az anyag rendkívüli nyomáson, igen nagy hőmérsékleten és igen kis kiterjedtségben volt jelen a Kozmoszban. Hogy ez az anyaghalmaz honnan volt, abba most ne menjünk bele, már csak azon egyszerű oknál fogva sem, hogy nem tudjuk.

Bezzeg tudják a teremtéspártiak, akik szerint ilyen anyaghalmaz eleve nem is létezett, nem volt rá szükség, hiszen jött az örökkévaló és mindenható lény, aki úgymond szinte gondolati erejével hipp-hopp létrehozta mindazt, amit ma itt - az itt alatt egy legalább 20 milliárd fényéves kort értsünk! - látunk, érzékelünk, tudunk magunk körül a Mindenségben.

A legtöbb tudós az ősrobbanás-elmélet valamelyik változatát vallja, és ez az elfogadott álláspont - majdnem azt írtam: dogma. Lehet, erre sincs több bizonyíték, mint a darwini tanokra? Az azonban kétségtelen, hogy valaminek történnie kellett, erre utal legalább két tény: Az egyik a kozmikus háttérsugárzás megléte, a másik az, hogy a galaxisok, ezzel együtt gyakorlatilag minden égitest, ami csak van itt a környező kozmoszban, az egy valamikori ponttól távolodik észtveszejtő sebességgel (több száz kilométerrel másodpercenként!). Tehát egy igen nagy erőnek kellett itt hatnia valamikor, talán 12-15 milliárd évvel ezelőtt, amely mozgásba hozta ezt az egész „világot”.

A tudomány szerint a szétrobbanó, majd táguló, rendkívül magas hőmérsékletű és szubatomikus részekből álló felhőből fokozatosan létrejöttek az atomok - mint egy majdani új világ építőkövei - majd az atomokból végső soron felépültek az anyag ilyen-olyan formái: a csillagok, a bolygók, a galaxisok, és végül megjelent az élet (figyelik a hivatalos fogalmazást? Megjelent az élet...! Így nem kell magyarázni, honnan került oda).

Ez kissé cifrázva vagy sem, részletezve vagy sem, de így áll minden, a világ keletkezéséről szóló könyvben, előadásban, tankönyvben, filmben stb.

Nos, a másik oldal már itt belép a történetbe - mesének tartva azt. Ugyanakkor nem feledhető, hogy az ősrobbanás előadói kizárólag tényekre, ismeretekre, tudásra alapozzák, ezért érthető, hogy a legtöbb ember számára elfogadhatónak tetszik és még a vallásos emberek tekintélyes része is elhiszi. A vita inkább ott van - ha van - a két oldal között, hogy a tudományos világkép az ősrobbanás történetével is alárendeli az embert, a tudatát, a szellemét a kizárólagos és tisztán anyagi, mechanikus változásoknak, az embert mint olyant kiszolgáltatott lényként kezeli. Ebbe nem nyughatik bele a vallásos oldal, de igazából az ateista sem (mondja a szerző, nem véletlenül...), hiszen éppen a nem-vallásosak azok, akik nem akarnak belenyugodni abba, hogy az ember csupán egy tehetetlen báb lenne, egy játékszere a hatalmas kozmikus erőknek, és semmi több...?

Az természetes, hogy a tudósok csak anyagi magyarázatokat fogadnak el és visszautasítják a világ keletkezésének, eredetének természetfeletti magyarázatát. Hogy elutasítják egy Legfelsőbb Alkotó Személy, vagy nevezzük akárhogyan - mint az anyagi világ létrehozójának létezését. Ez az Univerzum megcsúfolása lenne! - mondják - hiszen lám, itt minden anyagi, minden szigorú törvények szerint működik, hogyan képzelhető hát el, hogy ezt valaki csak úgy hipp-hopp megteremtette a semmiből? Semmiből nem lehet valami!

A másik oldal meg azt veti emezek szemére, hogy lám, éppen az a bizonyíték isten létezésére, milyen szépen, törvényszerűen működik a világegyetem. Ahol törvények vannak, ott törvényhozónak is kell lennie! - hangoztatják amúgy remek és találó, vagy legalábbis alaposan elgondolkoztató érvüket.

A tudósok Schrödinger („Értelem és anyag”) óta minden személyeset kivettek-kizártak abból a világmodellből, amelyet elképzeltek és amelyet valósnak hisznek maguk körül. Így kikerült onnan nemcsak mindaz, amit helytelen szóval „természetfölöttinek” neveznek (metafizika, ezoterika, parapszichológiai jelenségek és képességek összessége stb.), de az istennek sem maradt hely. El kellett tűnnie minden elemnek, ami személyes volt benne. Merthogy „választott módszerük eleve kizárta Istent”.

Nos, ez lehet éppenséggel hiba is. De hogy az-e, ma még nem tudhatjuk. Egyet viszont már biztosan tudunk: a tudomány egy előre elkészített koncepcióval közelít a világmindenség magyarázatához és ez semmiképpen sem helyes. Nem a prekoncepciók győzelmének idejét éljük a huszonegyedik században, hanem éppen ellenkezőleg. Mindent minden lehetséges oldalról meg kell vizsgálnunk és végül azt fogadjuk el, amelyre a legtöbb alapvető és járulékos bizonyítékunk van.

Ahhoz képest, milyen összetett jelenség az Univerzum, néha nevetségesnek - bár ugyanakkor tiszteletreméltóan makacsnak - tűnik a földi tudomány embereinek törekvése, hogy azt lehetőleg egyszerűen megmagyarázzák. Talán sikert is arathatnának, ha nem akarnák azt mindenképpen csak egy fizikai egységnek tekinteni, amelynek törvényszerűségei leírhatók matematikai képlettel is. Három feltételt hisznek valósnak e törekvéseik során. Az első: bizonyosak benne, hogy minden jelenség teljesen és kimerítően megmagyarázható a matematika nyelvén megfogalmazott természeti törvények segítségével. A második: ezek a fizikai törvények a Világmindenség egészében, vagyis mindig és mindenhol érvényesek. A harmadik: az alapvető törvényszerűségek egyszerűek.

Nos, mindhárom ponthoz odasorolhatnánk az ellenvetéseinket, érveinket. A leegyszerűsítő megközelítésmód általában nem hoz sikert az élet más területein sem. Itt különösen nem hozhat, mert roppant összetett maga a vizsgálandó jelenség. Elég, ha a második ponthoz odatesszük azt az érvet, hogy ha a mai, még kezdeti kutatások egyszer végképpen bebizonyítják, hogy nem egy lineáris, egytérbeli világ-„mindenség” van, hanem ez az általunk ismert tér önmagán belül is tovább oszlik újabb és még újabb, de mindig más és más tulajdonságú terekre („dimenziókra”), akkor az egész elméletet megette a fene. Hiszen ahány dimenzió, ahány tér, annyiféle új és az összes többitől különböző „világegyetem” van, amelyekben mindenhol más és más fizikai törvényszerűségekre kell számítani, amelyekben még az anyag mint olyan is másképpen épül(het) fel, mint itt, az általunk ismert térben. Amely a fentiek fényében csak egy kicsinyke, elhanyagolható része a nagy, az igazi Világmindenségnek - ennek méreteiről, számáról és tulajdonságairól aztán végképpen nincs fogalmunk. Mivel ezek száma is végtelen, tehát soha meg nem ismerhető (szerencsére, mert vagy mindig lesz olyan ismeretlen, ami felé törekedhetünk, amelynek megismeréséért küzdhetünk).

A szomorú valóság tehát az, hogy pár ezer év szorgalmas és valóban tiszteletreméltóan kitartó kutatásai után az emberiség ott áll, hogy a sok tudós összemossa a világegyetem megismerését célzó módszerét az univerzum tényleges valóságával! Ezek a kutatók kizárnak minden más megközelítési módot, így természetesen azt is, hogy van, hogy létezhet egy mindenekfölött álló Isten. Egy olyan hatóerő lehetne ebben a közegben, amely kicsúszik mindenféle törvényszerűség alól? Amelyet nem lehet leírni matematikai képletekkel, mert annyira ősi, annyira más, annyira hatalmas? És mert semmilyen racionális, a tudomány által elfogadhatónak ítélt szabálynak nem felel meg már puszta létezése sem, nemhogy a tevékenysége...?

Persze nem emberi gyengeségről, de nem is rosszakaratról van szó, amikor a tudomány így áll neki a dolognak. A kutatók úgy érzik, és talán igazuk is van, hogy ha a világegyetem valósága egyszerű törvényekkel is leírható, akkor az embereknek van esélyük arra, hogy ezt a valóságot egyszer majd megismerjék. Persze ott van némi számítás is, hiszen ami leírható és megismerhető, az majdan manipulálható, megváltoztatható is lesz - remélik egyesek. Ezt remélve aztán hihetetlen mennyiségű elméletet gyártottak már eddig is és nincs okunk feltételezni, hogy a jövőben ez másképpen lesz. Amíg valami nem érthető, addig teóriák születnek róla - ez természetes egy olyan kíváncsi, mindent tudni akaró lény esetében, mint az ember.

Visszatérve az ősrobbanás-elmélethez, az matematikailag leírhatatlan és ezért mint bármilyen életkeletkezési elmélet kiindulópontja, nem használható. A végtelenül kicsiny térben feszülő, végtelenül nagy hőmérsékleten és végtelenül nagy nyomáson lévő anyag nem írható le, igazából meg sem érthető. Soha sehol azon kívül anyag nem volt ilyen állapotban, és ha ismét lesz, mi már megint nem leszünk itt, hogy megfigyelhessük, leírhassuk...

Amikor népszerű cikkeket vagy akár nagyközönségnek szánt ugyanilyen könyveket olvasunk a világmindenségről, a keletkezés kérdése fölött néhány frázissal átsiklanak és azt sugallják, hogy a tudomány erről mindent tud, a dolog valóban így történt, vitának helye nincs, gyerünk tovább! Ugyanakkor hosszan idézhetnénk azokból a belső köröknek szőtt dolgozatokból, referátumokból, beszámolókból, amelyet a kutatók csak egymásnak és nem a külvilágnak, nem a laikusoknak írnak. Ezekben ott ágaskodnak a végzetes kétségek, a beismerése annak, hogy semmit sem tudnak és ezért nincs igazuk. Mondjuk ki kereken és némileg kegyetlenül is: a világ- egyetem kezdetére vonatkozó bármely olyan magyarázat, amely egy fizikai módszerekkel nem leírható dologgal indít, megkérdőjelezhető. Kevésbé finoman fogalmazva: mivel az ősrobbanást megelőző állapot tudományosan nem megközelíthető és nem megmagyarázható, hát minden ebből levont későbbi állapotokra vonatkozó és főleg az egész dolog eredetét magyarázó elmélet csak helytelen lehet!

A két egymásnak feszülő tábor persze ugyanazzal a kérdéssel nem tud megbirkózni már jó ideje. A tudomány tábora nem válaszolhatja meg a kérdést: honnan származott ez az anyag? A vallásosak tábora, legyen bármilyen sokszínű is itt a Földön, nem tud válaszolni arra a kérdésre: honnan származik Isten? Mindkettőnek valahonnan lennie kellett, ide, ebbe a valóságba kellett jutnia, vagy beleszületnie - bármit is értsünk most a születés fogalmán, módszerén. És ahogyan bizony az istenhívők azt állíthatják, hogy minden ok ős-oka Isten az okok nélküli ok örökké volt és „csak úgy létezik”, addig a tudósok az akadémiák párnázott ülésein meg csak azt felelhetik erre: az az anyag is mindig volt. Saját csapdáik egyikébe esnek, amikor bővíteni próbálják a fogalmat és a választ, mondván: még azelőtt, hogy az idő és a tér létrejött volna, létezett egy matematikai módszerekkel leírhatatlan, végtelenül sűrű és végtelenül parányi pont - „minden ok nélküli ok oka”.

Itt sajnos nincs helyünk arra, hogy folytassuk ezt a problémakört, pedig sok hasonló csapda rejtezik még a továbbiakban is. Például annak a folyamatban a mai tudományos magyarázatában, hogy mi lett aztán a világegyetemmel az ősrobbanás után? A felfúvódó világegyetem, a nem egyenletesen elosztó anyag, a táguló (és majdan összehúzódó, a korábbi állapotába visszatérő?) anyag kérdése és számos más ma éppen olyan ingatag alapokon nyugszik, mint maga az ősrobbanás „magyarázata”. Ma sem tudjuk, hogy az egykori gázfelhőből miképpen és miért jöttek létre a ma benne tapasztalható, végtelenül változatos struktúrák - fogalmunk sincsen.

Persze az sem biztos, igazuk van azoknak, akik a kudarcokért és „szűklátókörű, csak materialista” felfogást hibáztatja. A tudós azzal dolgozik, ami a rendelkezésére áll. Az anyagot bármikor kutathatja, a világegyetem anyagát szintén - de „Isten” valahogy nem áll a rendelkezésére, nem vonul be a laboratóriumokba és nem hagyja magát vizsgálni - mi több, olyan misztikus ködfelhőbe burkolózik, amely még a létezését is kétségessé teszi.

Most az az igazság, hogy az univerzum végtelenül összetett és olyan tulajdonságok garmadájával rendelkezik, amelyek mennyiségi módszerekkel nem írhatóak le. Vagyis nemcsak a kezdete, a „születése”, de a „felnövekvése”, a fiatal kora sem határozható meg ily módon. Túl nagy és túl összetett ahhoz, hogy akár egy, akár száz képlettel mintegy „összefoglaljuk” azt.

Igen, ez egy furcsa világ, ahogyan a fejezet címében említettem. És bár már szóltunk - eléggé bőven - arról, hogy egyszerű vegyi anyagokból létrejöhet-e a szerves élet, azért itt most még tehetünk egy kitérőt. Ezek bizonyos értelemben ismét a teremtéspártiak javára billentik a mérleg nyelvét.

A vegyészek szerint a molekulák nem egyebek, mint ultramikroszkopikus anyagi egységek. Ám ahogyan ezek összekapcsolódhatnak és össze is kapcsolódnak, már a tudós elme is kénytelen sokszor valamiféle misztikumra gondolni. Vagy a lényegében halott anyagnak ilyen önszervező képessége lenne? Persze a tudomány azt állítja, hogy a molekulák csak a meglévő fizikai törvényeket követik, mást nem is tehetnek. Nos, ezt a hitet alaposan lerombolják majd a következő sorok.

Senki sem tudja megmagyarázni: ezek a viszonylag egyszerű anyaghalmazok hogyan képesek oly módon összekapcsolódni, hogy rettenetesen bonyolult sejteket hozzanak létre? Már az iskolában tanultuk, hogy minden sejt - szemmel láthatatlanul kicsi mérete ellenére - egy valóságos gyár, amelyben rengeteg vegyi, elektromos és egyéb folyamat zajlik egyszerre. Nos, az igazi kérdés még csak nem is a fenti, hanem most következik: ezek a sejtek hogyan szerveződhetnek összetett és magasabb rendű organizmusokká? Vajon ugyanezen rideg, kivételt nem ismerő, csak az anyagi valósághoz görcsösen tapadó „fizikai” törvények hatnak itt, semmilyen másféle erő?

A tudomány nem hagyott helyet semmilyen „misztikus” erőnek, hatásnak. A teremtéspártiak viszont a sejtbiológiában, sőt molekuláris szinten is megtalálták már a Teremtő keze nyomát. A legfinomabb meghatározás szerint „a kémiai evolúció jelenlegi mechanisztikus magyarázata” helyett más tényezők, például „valamilyen intelligenciával rendelkező szervező elv” is szerephez jutna a kémiai evolúció folyamataiban...

Lássunk három példát.

Mindnyájan láttuk már, hogyan zajlik a munka egy gyárban. Nos, ez történik egy sejtben is. Vegyünk mondjuk egy baktériumot, amely védőfalt akar (?) építeni, magának. Ezt a feladatot a sejten belül létrejövő különböző molekulák végzik el. Mégpedig úgy, hogy egyszerű vegyületekből molekuláris építőelemeket hoz létre, méghozzá igen bonyolult műveletek közepette - mintha „esze”, tudata lenne. Aztán amikor ezek az elemeik összeálltak, a sejt pontos vízszintes és függőleges sorokba rendezi őket, akár a téglákat a kőműves és felépíti a sejtfalat. Nem véletlenül említettem az imént a gyárat. Ott is az történik, hogy az alapanyagokból előbb legyártják, elkészítik az alkatrészeket, majd azokból lesz a kész termék.

Hogy mi mindenre képes még egy sejt is, lássuk a következő példát. Amely, ismét ad egy pofont az evolúciós elméletnek, amely szerint ezek a dolgok mind fokról fokra, lépésről lépésre jöhettek csak létre, mintegy „véletlenszerűen”. A sejtnek energiaraktárra van szüksége, e célnak pedig a legjobban a palmitin nevű zsírsav felel meg. Ez tizennégy molekuláris alapegységből áll. Ahhoz, hogy a sejt ezt létrehozhassa, már eleve egy kör alakú „molekula-gyártósort”, szinte egy gépet készít, fehérjemolekulákból. A szerkezet közepén egy szintén molekulákból álló kar található, amely hat munkafázisra van hitelesítve, azokon keresztül forog majd. A sejt ezek után enzimek - vagyis összetett fehérjemolekulák, amelyek a sejten belüli kémiai reakciókat segítik elő - segítségével két-két újabb molekuláris alegység csatlakozik a „géphez”. Mondhatnánk, beléje kerül, de nem kerül bele, hanem csak oldalról csatlakozik hozzá. Ahhoz, hogy a zsírsav elkészüljön, hat enzimnek kell hatnia és a hét fordulatot kell megtennie a „molekula-gépnek”, hogy (7 x 2 = 14) két-két molekuláris alapegységből ily módon elkészítse a tizennégy egységből összeálló palmitinsavat. Amikor mind a tizennégy együtt van, a zsírsav leválik a „gépről”.

Most jön a java: ahhoz, hogy ez a „rotációs szerkezet” összeszerelje a zsírsavat, mind a hat enzimnek a helyes sorrendben kell jelen lennie! Nem mindegy, hogy egyiket vagy másikat előbb vagy utóbb teszi be a gép. A molekula-karnak is ennek megfelelően kell felépülnie és mozognia. Nos, nem kell ahhoz gépészmérnöknek lenni, hogy tudjuk: egy bonyolult gép csak akkor működik, ha minden fontosabb alkatrésze megvan és hibátlan. Így aztán megint csak „annyi" az evolúciós elméletnek: hisz bárki beláthatja, hogy ez a szerkezet nem jöhetett létre a természet hosszantartó próbálkozásai által. Mondjuk úgy, hogy a természet százezer évig próbálkozott, miből is legyen a sejtfalak anyaga, aztán félmillió éven át próbálta behozni a sejtbe mindenféle enzimet, míg végül kiderült, melyik hatra van szüksége. Aztán ötmillió évig tartott, míg kiderült, mi az enzimek helyes „beszerelési sorrendje”, és akkor még szó sem esett a szükséges fehérjemolekulákról... És tudják, miért nem lehetett ezt a kísérletezést, próbálgatást elhúzni millió évekig, de akár két napig sem? Mert sejtfal nélkül a sejt hamar elpusztult volna. Vagyis ahhoz, hogy a már létező sejt megteremtse a maga védőfalát, amely nélkül ki volt téve a környezet viszontagságainak, nagyon kevés időre volt szükség. Így tehát az evolúciónak egyszerűen nem volt ideje erre. Különben már milliárd éve nem jött volna létre egyetlen sejt sem és így élet sem lenne ezen a bolygón...

Lássuk a harmadik, még jobb példánkat. Megint sejtekről, helyesebben sejtszaporodásról lesz szó. És arról, milyen összetetten viselkednek a sejtek, olyan dolgokat művelnek. Mert ezek bizony nagy fejtörést okoznak azok számára, akik a sejtek viselkedésére evolúciós, szinte gépies, anyagi okokat adnak meg akkor is, ha ezek semmiképpen sem állják meg a helyüket.

Az egyik legközönségesebb baktérium az „E. coli”. Már jól tudjuk, hogy minden sejtben megvan a teljes genetikai lánc, a DNS, egy molekula formájában. Ez az összefonódott kettős spirál azonban olyan hosszú, hogy egy kicsiny, általunk csak mikroszkóp alatt látható sejtben csak „összehajtogatva" (több százszorosan összehajtogatva!) fér el. Méghozzá úgy, hogy a két spirál különválik és egyik része letekeredik, a másik meg vagy önmaga köré, vagy túltekeredik.

Megeshetne - felhívom a figyelmet, hogy ez feltételes mód! - hogy a két lánc összeakad, a szó szoros értelmében „gubanc” lesz belőle. Ha ez bekövetkezik, akkor nem jön létre a szaporodás, vagy kellemetlen mutánsok alakulnak ki, amelyek a következő sejtnemzedékek károsodásához, degenerálódásához, vagyis végső soron pusztulásukhoz vezethet. Nos, a „természet” (?) gondoskodott róla, hogy ez ne következzen be. Ha ilyen veszély fenyeget, a sejt gyorsan aktivál egy enzimet a DNS-ben, amit giráznak neveznek. Ez nem kevesebbet tesz, mint... kibogozza az összegabalyodott DNS-szálakat! Egy csomót úgy szüntet meg, hogy az egyik szálat elvágja, a keletkezett résen áthúzza az másikat, az egészben hagyott szálat, majd ezek után az imént elvágottat ismét összeilleszti, mintegy összeragasztja. Így a kromoszómák sem gubancolódhatnak össze, a DNS érintetlen marad, sorrendje is helyes és a szaporodási folyamatban nem lesz fennakadás.

Most aztán vakarhatjuk a fejünket - és még inkább tehetik ezt a tudósok. Főleg az akadémikusoknak címzem a kérdést: hogyan keletkezett a DNS giráz-molekulája? Mert ahhoz bizony túlságosan is bonyolult, mint láttuk, hogy az őslevesben született volna a molekulák véletlenszerű kombinációja révén. Mit ér most a mai tudomány csökönyösen ismételt magyarázata: „a fokozatos evolúció folyamatával, lépésről lépésre alakult ki” - ha ez nem lehet igaz már csak a logika szabályai szerint sem, patthelyzet: a DNS, a giráz- enzim nélkül nem lehetséges a szaporodás, mert a szálak gyakran összegabalyodnak - sejtszaporodás nélkül viszont nincs evolúciós folyamat, amely idővel létrehozná a problémamegoldó girázt. Nem túloznak a teremtéspárti biológusok (mert olyanok is akadnak, igaz, ritkán), amikor azt állítják: a giráz- enzim eredete a sejtevolúció - és általában a természet! - egyik legnagyobb rejtélye.

Ez csak három példa volt és. mind az egyik legegyszerűbb „szerkezet”, a sejtek életéből. Képzeljük csak el, mennyivel több, tán ezerszer ennyi, hasonlóan fejtörő példát sorolhatnánk fel a bonyolultabb szervezetek, organizmusok tárgyköréből! És miden mindig ugyanoda vezet: ha már egy sejt is nagyon bonyolult működésű, akkor egyszerű összehasonlítás révén feltehetjük magunknak a kérdést: ki tervezte?

Mert hiszen még a sejteknél jóval egyszerűbb gépek sem készültek el soha sehol a Földön úgy, hogy valaki előzőleg el ne tervezte volna azokat. Akár fejben, akár papíron, vagy mostanság számítógépen, de el kellett készíteni a terveket, valamilyen koncepcióra volt szükség a gép majdani anyagát, alkatrészeit, azok összeműködését, az egész szerkezet céljait illetően. Nem tudunk egyetlen olyan esetről sem, amikor szélvihar, földrengés vagy bármilyen más természeti erő hozott volna létre akármilyen gépet is. Ha tehát bonyolult szerkezetek nem jöhetnek létre véletlenül a természetben, ám ilyenek mégis léteznek, akkor azokat is meg kellett terveznie, majd létrehoznia valakinek - állítják a teremtéspártiak és bizony, be kell vallanunk: ez nagyon kemény logika.

Amikor megjelent, nyilván kevesen figyeltek fel Siku Andrea - eredetileg matematikus - „Inverz evolúció” c. könyvére. Igaz, a Krisna-tudatú hívő szerző (ottani neve: Radhika devi dasi) bevallottan a vallásos oldalról közelít, amit a könyv alcíme is jelez: „A darwini elmélet a Védák fényében” - mégis sok materialista kutató és (tan)könyvíró példát vehetne pártatlan megközelítési módjáról.

Már a kiindulópontban is azt keresi, ami a tudományt és a vallást összekapcsolja. Nem kétséges, hogy az ősi védikus írások és a mai tudomány célja ugyanaz: az abszolút igazság megismerése. A tudásszerzés induktív folyamatának három alapvető aspektusában hisz ő is: megfigyelés, feltevés, bizonyítás. Nos, Siku lépésről lépésre bebizonyítja, hogy a darwinizmus, az evolúcióelmélet nem tesz eleget maradéktalanul főleg a harmadik pontnak, ahol bizonyítani is kellene a feltevéseket. Tudjuk, hogy Darwinnak már a tapasztalatgyűjtés kezdete előtt megvolt a saját elmélete és az akarata mindenáron bebizonyítani - vagyis egy, a tudományban nem alkalmazható módszerrel folytatta kutatásait, prekoncepciójához keresett bizonyítékokat. Maga sem volt biztos abban, amit állít, ezt könyvének szövegelemzése is bizonyítja: a legtöbbször a „valószínű”, a „törvény”, az "analógia”, kisebb mértékben - de akkor is túltengően - a „magyarázat”, a „szükségszerű” és a „lehetséges” szavak váltakoznak a szövegben. Ha valamiben nem volt biztos, akkor ezt vagy bevallotta a fenti szavak egy részével, vagy ráerősített, a bizonytalanságot a „törvény” és a „szükségszerű” szavakkal akarta elnyomni, elsöpörni. Végső soron útinaplója és elméletének leírása is bizonyítja, hogy csak egy spekulációval állunk szemben, nem pedig egy bizonyításokkal teli kompakt, erőteljes művel.

Nem mondok újat azzal; ha közlöm: Darwin azt hitte, bizonyította elméletét, bár tisztában volt hiányosságaival. Mi azonban mind a mai napig hiába várjuk a valódi bizonyítékokat. Az már másik probléma, hogy a védikus tanokkal egyezően Siku is azt vallja, hogy az evolúció nem a darwini elvek, hanem azok fordítottjaként ment vége. Az isteni teremtmények eleinte bonyolultak voltak és később lettek egyszerűvé. És bizony ennek is vannak indokai. „Egyik forma azért nem fejlődhetett át egy másik formává, mert nincsen semmi ok az ilyen átmenetre. Egy egyszerűbb formát semmi sem késztet arra, hogy bonyolultabb formává alakuljon önmagától, mert egyszerűbb formájában tökéletes a maga nemében.”

Bizony, ha ezen a gondolatsoron töprengünk tovább, érdekes és érzékeny pontokra jutunk. Tényleg, mi inspirálhatná az egyszerűbb szervezetekét, lényeket - amelyek nem gondolkoznak, ne felejtsük el tehát saját belső késztetésük nem lehet! - arra, hogy bonyolultabbakká váljanak? Ha lenne valamiféle inspiráció - mint ahogyan Darwin a természetes szelekciót hitte annak - akkor elegendő idő után az összes élőlénynek el kéne jutnia az adott fizikai környezetben létrejöhető legmagasabb, legfelsőbb funkciót betöltő lényhez, vagyis azzá kéne válnia! És ez, legalább itt a Földön, nem más, mint az ember. Vagyis ha Darwinnak igaza lenne - érvel Siku - akkor előbb- utóbb minden földi lénynek emberré kéne válnia, hiszen ha az evolúció végtelen folyamat, akkor amíg egy külső vagy belső erő el nem söpri az életet a Földön (gigászi napkitörés, kozmikus robbanás, ütközés, vagy pánbiológiai globális járvány, nukleáris háború stb.), addig kell(ene) tartania az evolúciónak. Vagyis a folyamatos átváltozásoknak is. Persze tudjuk, hogy eddig az élet - ha igaz - még csak 3,6 milliárd éve zajlik ezen a bolygón, ennyi idő pedig nyilvánvalóan kevés volt ehhez. Vagy mégsem? Hiszen, ha a majmok ágán fejlődő lényből modern ember lett, ráadásul alig két millió év alatt - akkor más lények miért nem lettek azzá 3,6 milliárd év alatt sem?

A dolog „inverze”, fordítottja is igaz. Ha ez bekövetkezett és lám, van ember a földön - akkor miért vannak még más élőlények is...? Hiszen, ha a természet eljutott a földön elérhető csúcsra, az emberhez, akkor fölöslegessé váltak a többi élőlények. (Már persze - tegyük hozzá - ha csakugyan az ember lenne a földi biológiai élet által elérhető legmagasabb csúcs. Lehet, a mostani helyzet csak annak jele, sőt bizonyítéka, hogy nem az ember a legfőbb elérendő és elérhető cél, hanem lesz itt még olyan szuperlény, amelyik az embert is felülmúlja, és az vajon a mai emberek révén fejlődik ki, azok utódja lesz - vagy valamilyen más létforma veszi majd át a helyét a jövőben?)

A természetben ma fennálló helyzet azt támasztja alá, érvel a szerző, hogy az egyszerűbb és bonyolultabb fajok között szó sem lehet evolúcióról, merthogy lám, minden faj egyidejűleg létezik és kétezer sok-sok évvel ezelőtt is. Ezzel persze vitatkozhatunk, hiszen akkor mi a helyzet a rég kihalt lényekkel? Ugyanis fellelt maradványaik által bizonyított tény, hogy valaha léteztek.

A véletlennek nem lehet bizonyító ereje egy olyan világban, ahol szinte minden tökéletesen működik. A Nap járása éves bontásban nemhogy órára, de percre, sőt másodpercre pontos, a vele kapcsolatos jelenségek mindig előre kiszámíthatóan következnek be. Szó sincs szeszélyről vagy véletlenről, és a természet sok ilyent produkál, különösen csillagászok tudnának ilyeneket mesélni. Ha valamit nem tudunk megmagyarázni, akkor hivatkozunk a véletlenre. Vagyis: ha egy ilyen fontos dolgot akarunk bizonyítani, mint saját létrejöttünk, mint az egész földi élővilág létezésének oka - akkor itt bizony nem is szabadna említeni a „véletlen” szót... Márpedig a tudomány folyton arra hivatkozik, hogy az élet a Földön véletlenül, a körülmények szerencsés egybeesése révén keletkezett.

Darwin tisztában volt azokkal az ellenérvekkel, amelyeket még az ő idejében felhoztak tana ellen. így például az emberi agy kérdése is izgatta. Amikor bebizonyították neki: az emberi agy olyan összetett funkciókat lát el, hogy teljességgel lehetetlen: egy majom agyából fejlődött volna ki, már reszketett. Amikor aztán néhány tudós logikusan kifejtette neki, hogy a természetes kiválasztásnak csak olyan aggyal kellett volna ellátnia a primitív ősembereket, amelyek alig egy fokkal nagyobb teljesítményre képesek, mint amennyihez abban az életmódban szükségük van - Darwin kétségbeesett és már azt hitte, ezzel vége is tanainak, hisz lám, olyan érvet találtak ellene, amely egyszer s mindenkorra elsöpri azokat („ez talán teljesen megöli „gyermekemet”, az elméletet...?" - mondta összetörten a szemtanúk feljegyzése szerint).

Bizony, az agy-érv is van olyan jó, ha nem jobb, mint az emberi szem kérdése. Sem az egyik, sem a másik nem alakulhatott ki véletlenek és a természet próbálkozásai alapján, mert eleve készen kellett lennie ahhoz, hogy látószervként lehessen használni. Bármelyik kicsiny alkatrész hiányában az egész nem működik. Bizony ez fokozottan így van az agyakkal. Az állati agy és az emberi agy között egy sajátos „programozásbeli” különbség van. A legintelligensebb állatban sem fejlődik ki az emberhez hasonló értelem. Olyan komplex emberi funkciók ellátásához, mint például a beszéd - nem is szólva a gondolkodásról, a tudatról, az előrelátásról, a kombinatív és asszociatív képességekről és ezer más, csak azt emberi agyra jellemző képességről - az állati agyból hiányzik az alapprogram. Csak az ember képes a látottak alapján fogalomalkotásra, a hallottak alapján a beszédre és a tapasztaltak alapján a gondolkodásra.

Hát igen, egyetlen majom sincs úton felénk, úgy tűnik. Nem arról van hát szó, hogy egy kicsivel - pár millió évvel? - lemaradtak mögöttünk, de azért kitartóan talpalnak ők is az evolúció rögös útján, hogy majdan egyszer őbelőlük is ember lehessen. Dehogy, erről szó sincs!

Még a legfejlettebb csimpánz agya is maximum pár száz emberi jelbeszédet képes elsajátítani, többre nem telik az agyától. Ugyanakkor egy csecsemő agya is fejlettebb már, mint bármilyen állaté. Ha egy kisgyerek, akinek éppen nyílik az értelme, két- vagy többnyelvű családban nő fel, azonnal elsajátítja az ott használatos nyelveket... Az igazi különbség tehát nem az agy méreteiben, hanem programozásában rejlik. Egy teremtéspárti egészen nyilvánvalóan ezt az agyat is egy isten munkájának tartja. Siku e tárgyban így vonja le a végső következtetést:

„Az evolúció módszerével nem tudhatunk meg semmi biztosat a fajok eredetéről. Minden, amit mondani tudunk, csupán az, hogy a fajok léteznek. Ha ismerjük a „faj” fogalmát, megérthetjük, hogy az az elképzelés, miszerint pusztán a természeti törvények hatására az egyik faj a másik fajjá alakul, nemcsak tudománytalan, hanem teljes mértékben irracionális is.”