Jules Verne

Az új hazában

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-721-2

MOBI ISBN: 978-963-453-722-9

Tartalomjegyzék

1. I. Fejezet

1. Jön a tavasz! - Fritz és Jack. - Látogatás a Czápa-szigeten. - Két ágyúlövés a szigetről. - Három ágyúlövés felel a tengerről.

2. II. Fejezet

1. A kaiak hazatérése. - A hír hatása. - Három napos zivatar. - Kirándolás kémszemlére. - A hadihajó.

3. III. Fejezet

1. A «Licorne» angol korvett. - Az ágyúlövések. - A sajka megérkezik. - A Wolston-család. - Tervek a jövőre. - A búcsú. - A korvett elutazása.

4. IV. Fejezet

1. Tíz esztendő története. - A Zermatt-család megtelepedése a szigeten. - Zermatt úr naplója. - A tizedik év vége.

5. V. Fejezet

1. Hazatérés Felsenheimba. - Az «Elisabeth» a Gyöngyház-öbölbe megy. - A vadember. - Jenny Montrose. - Két év a Füstölgő-Sziklán. - Fritz elbeszélése.

6. VI. Fejezet

1. Az otthonmaradtak további sorsa. - A Wolston-család. - Új munkálatok tervei. - Csatorna a Sakál-patak és a Hattyú-tó közt. - Az 1816-dik év vége.

7. VII. Fejezet

1. Az újév. - Séta Falkenhorstba. - A kápolna. - Útitervek. - Márczius 15-dike.

8. VIII. Fejezet

1. Az utazás. - A Licorne-öböl. - Horgonyt vetnek. - A déli part. - Tervek holnapra.

9. IX. Fejezet

1. A partvidék. - A pinguinek. - Megint egy folyó. - Ismeretlen vidék. - A déli hegyláncz. - Tervek holnapra. - A Montrose-patak.

10. X. Fejezet

1. Csónakkal a folyón fölfelé. - Sziklás vidék. - A szakadék. - Utazás hazafelé. - A füstoszlop. - Hazatérés Felsenheimba.

11. XI. Fejezet

1. Az aratás. - A téli esték Felsenheimban. - A kápolna. - Ernő fölfedezése. - A két ágyúlövés. - A Czápa-szigeten.

12. XII. Fejezet

1. Falkenhorst. - Waldegg. - Zuckertop. - Prospect-Hill. - Előkészületek a fölfedező útra. - A hegyszoros. - A búcsúzás.

13. XIII. Fejezet

1. A Grünthal. - A mezőség. - A rengeteg. - A majmok. - Az éjjel a barlangban. - A sziklás hegyláncz.

14. XIV. Fejezet

1. A bércztetőn. - Mit láttak éjszakon, keleten és nyugaton. - Hajó a szemhatáron. - Az angol lobogó.

15. XV. Fejezet

1. Az otthonmaradtak nyugtalansága. - Wolston úr és Ernő. - Mi történt? - Az elefántok üldözése. - Wolston úr tanácsa. - Jack!

16. XVI. Fejezet

1. Jack elbeszélése. - A rengeteg. - Vademberek a szigeten. - A «Licorne» egyre késik. - Három heti várakozás. - A felsenheimi kis kápolna.

17. XVII. Fejezet

1. A szélcsend. - Nyolcz napi bolyongás a tengeren. - Harry Goold kapitány és John Block kormányos-mester beszélgetése. - Föld!... Föld!...

18. XVIII. Fejezet

1. A «Licorne» elutazása. - A Jó-Reménység foka. - James Wolston és családja. - Angliában. - Fritz Zermatt és Jenny Montrose házassága. - Vissza a Fokvárosba.

19. XIX. Fejezet

1. A «Licorne» második utazása. - A Fokvárosban. - Új utasok és új tisztek. - Viharos napok. - A legénység zendülése. - Kitéve Isten kegyelmére a nyílt tengeren.

20. XX. Fejezet

1. Miféle föld ez? - A sajka utasai. - A föld eltűnik a ködben. - Fenyegető idő. - A part ismét föltűnik. - A megszabadolás.

21. XXI. Fejezet

1. Fritz és a vitorlamester beszélgetése. - Nyugodt éjszaka. - A sziklás, kopár partvidék. - Kirándolás az ismeretlen parton. - A megtelepedés.

22. XXII. Fejezet

1. Az első éjszaka. - Fritz és Jenny. - Goold kapitány sebe gyógyol. - A sziklafalat megmásszák. - Az október 26-dikáról 27-dikére virradó éjszaka.

23. XXIII. Fejezet

1. Válságos helyzet. - Eredményes halászat. - Kísérlet a sziget átkutatására keleti irányban. - A Füstölgő-Szikla albatrosza. - Szomorú Szilveszter este.

24. XXIV. Fejezet

1. A kis Bob meg az albatrosz megbarátkoznak. - Előkészületek a telelésre. - Megint új csapás! - Az albatrosz és Bob kalandja.

25. XXV. Fejezet

1. A hátolsó barlang. - Fritz fölfedezése. - Indolás a szikla fönsíkjára. - Csalódott remények. - Az ágyúlövés.

26. XXVI. Fejezet

1. Az éjszaka a fönsíkon. - Útban éjszak felé. - A brit lobogó. - A földi paradicsom! - Fritz fölkiáltása.

27. XXVII. Fejezet

1. A barlang a hegy lábánál. - Az erdőn keresztül. - Az antilop. - A Montrose-folyó. - Ismerős helyek. - Egy éjszaka az eberfurti remete-lakban.

28. XXVIII. Fejezet

1. Az utazás Falkenhorstba. - A csatorna. - A földúlt tanya. - Fönt a fa tetején. - Csüggedés. - Füst Felsenheimban.

29. XXIX. Fejezet

1. Tanácskozások a teendők felől. - Az ágyúlövés. - A kémszemle. - A csónak. - «Ne lőjenek!...»

30. XXX. Fejezet

1. Végre viszontlátják egymást. - Mi történt a szigeten a «Licorne» távozása óta. - A család kétségbeesése. - A vadak megjelenése.

31. XXXI. Fejezet

1. Négy napi kínos bizonytalanság. - A vademberek csónakraja. - Az éjszakai támadás. - Az utolsó töltések. - Ágyúlövés a tengerről.

32. XXXII. Fejezet

1. A «Licorne». - Anglia birtokba veszi a szigetet. - Az első esküvő Új-Svájczban. - A gyarmat további boldogolása.

II. Fejezet

A kaiak hazatérése. - A hír hatása. - Három napos zivatar. -
Kirándulás kémszemlére. - A hadihajó.

Mikor a czápa-szigeti két ágyú eldördült, Felsenheim sziklái visszaverték a dörrenést és Zermatt úr, a felesége és Jenny, Ernő meg Ferencz mind fölszaladtak a partra, a honnan még láthatták a gomolygó szürke füstöt, mely lassan húzódott Falkenhorst felé. Ujjongva és zsebkendőiket lobogtatva feleltek a két lövésre, mely a hazai zászlót üdvözölte.

Aztán mindnyájan dolgukra akartak menni, de Jenny, a ki messzelátóval vizsgálta a tengert, egyszerre csak fölkiáltott:

- Nini! Fritz és Jack már indulnak is!

- Ilyen hamar?... - csodálkozott Ernő. - Hisz még alig tisztíthatták meg az ágyúkat! Ugyan miért siethetnek ily nagyon?

- Pedig valóban sietnek, - mondta Zermatt úr, látva, hogy a kaiak csakugyan elhagyja a partot.

- Igazán különös! - tünődék Zermattné. - Talán valami fontos hírt hoznak?

- Alighanem úgy lesz, - vélekedék Jenny.

Jó hír lesz-e, vagy rossz? ezen a kérdésen töprenkedett mindenki.

Valamennyien izgatottan nézték a kaiakot, mely rohamosan közeledett. Zermatt úrnak az is eszébe jutott, hogy ez a gyors visszatérés talán menekülés is lehet a vadak elől... s aggódva kémlelte a tengert mindenfelől, hogy nem látja-e valahol az üldözők csónakjait. De semmi gyanúsat sem vett észre. Közös akarattal mindnyájan a Sakál-patak torkolatához siettek, a hol a kaiaknak ki kellett kötnie. Negyedórai izgatott várakozás után a kis csónak végre nyílsebesen befordult a patak kikötő-öblébe, s a két testvér a partra ugrott.

- Nos, mi történt? - kérdezte Zermatt úr.

Fritz és Jack annyira kimerültek a nagy erőlködésben, hogy eleinte csak zihálva kapkodtak levegő után és némán mutogattak kelet felé, a nyílt tengerre.

- De hát mi történt? - ismételte Ferencz és izgatottan belekapaszkodott Fritz karjába.

- Ti nem hallottátok? - kérdezte végre Fritz lihegve.

- Mit?... a két ágyúlövést a Czápa-szigetről? - kérdezte Ernő. - Persze, hogy hallottuk!

- Nem azt, nem! - felelte Jack - nem a mi lövéseinket, hanem a feleletet rájuk...

- Micsoda? - kiáltott föl Zermatt úr - a feleletet?...

- Hát feleltek rá?... - álmélkodott Zermattné, összecsapva a kezeit. - Lehetetlen!

Jenny odalépett Fritzhez, s halálsápadtan az izgatottságtól szorongva kérdezte:

- Talán ágyúlövéseket hallottak?...

- Azt, Jenny, - viszonzá Fritz - három ágyúlövést, még pedig rendes időközökben, egymás után!

Fritz oly határozottan beszélt, hogy állításában nem kételkedhettek. Egyébiránt Jack is megerősítette bátyja szavait, sőt még meg is toldotta ezzel a föltevéssel:

- Kétségtelen, hogy hajó tévedt Új-Svájcz közelébe, s a mi két ágyúlövésünk fölébresztette a figyelmét...

- Hajó!... hajó!... - suttogta Jenny.

- S honnét hallottátok a lövést? - tudakolta Zermatt úr.

- Keletről, a nyílt tenger felől, - viszonzá Fritz - s én azt hiszem, hogy az Üdv öblének bejáratához közel lehetett...

Ez valószínű volt, mert szinte bizonyosnak látszott, hogy az Üdv öble pár mérföldnyi hosszú lehet, s rajta túl a nyílt tenger fekszik. Biztosan ugyan nem tudták ezt, mert Új-Svájcznak azt a részét még soha sem vizsgálták meg.

Pár perczig valamennyien meglepetve, álmélkodva, szorongva bámultak egymásra... Hajó érkezett Új-Svájcz közelébe: hajó, mely ismét érintkezésbe hozhatja a világgal a Landlord szerencsétlen hajótöröttjeit, a kik már tizenegy év óta élnek a világtól távol... olyan újság, olyan remény volt ez, mely valamennyiüket lelkük mélyéig megrendítette.

Mindnyájan az isteni Gondviselés jóságát, a közeli megszabadulás lehetőségét látták ebben a három ágyúlövésben... Zermattné már a jövőn tépelődött, Jenny apjára gondolt, a kiről azt hitte, hogy soha többé az életben nem láthatja viszont... Zermatt úr és fiai az édes hazáról ábrándoztak... És mindnyájan könnyezve, boldogan ölelték, csókolták egymást.

- Mindenekelőtt adjunk hálát Istennek, - szólt végre Feri - hogy nem hagyott el bennünket, hanem segedelmünkre sietett magas pártfogásával!

Természetes volt, hogy Feri így beszélt. Tudjuk, mily vallásos volt mindig, s ez a vallásosság idővel egyre mélyebb gyökeret vert szívében. A fiú végtelenül szerette, szinte bálványozta anyját, s minden munkájában segítségére volt. Ő volt a legkisebb, s mégis, ha nagy ritkán súrlódás támadt a különben egyetértő családban, ő volt a béke közvetítője, a ki megint összhangot, szeretetet hozott a viszálykodók közé.

Miután az egész család áhítatosan hálát adott Istennek különös kegyelméért, azon tanácskoztak, hogy mit tegyenek.

Legelsőnek Fritz szólalt meg:

- Azt hiszem legczélszerűbb lesz, ha elébe megyünk ennek a hajónak, még pedig a keleti part mentén, a mely valószínűleg északról délnek húzódik.

- Ki tudja, nem késtünk-e már el? - aggodalmaskodott Jenny.

- Alig hiszem! - felelte Ernő. - Lehetetlen, hogy a hajó kapitánya ne igyekezzék megtudni...

- Ez mind csak üres beszéd! - vágott közbe Jack. - Jobb lesz, ha rögtön indulunk.

- Előbb még rendbe kell hoznunk a nagy csónakot, - jegyezte meg Zermatt úr.

- Az nagyon sokáig tartana, - mondta Fritz - elég lesz a kaiak is.

- Nem bánom! - hagyta helyben Zermatt úr.

Majd hozzátette:

- A fő az, hogy óvatosak legyünk. Az ugyan nem valószínű, hogy malájok, vagy ausztráliai pápuák kötöttek ki a keleti parton... de az Indiai-Óczeánt gyakran látogatják a kalózok, ezektől pedig minden gonoszság kitelik...

- Úgy van, - helyeselte Zermattné is - s ha ez a hajó csakugyan kalózhajó, jobb ha nem is talál meg bennünket...

- Én magam megyek, - jelentette ki Zermatt úr - s mielőtt szóba állok velük, tudni akarom, hogy kicsodák.

Ez okos terv volt: csak meg kellett valósítani. Csakhogy, szerencsétlenségre, az idő ez alatt nagyon megváltozott. Nyugat felől erős szél támadt, s olyan hullámokat vert a tengeren, hogy a kaiakkal nem lehetett megkoczkáztatni az elindulást. Lassan kint az ég is elborult: sötét, viharos felhők kergetőztek a levegőben.

Zermatt úr már arra gondolt, hogy a nagy csónakot rendbe hozza, s azon indul el, de erről a tervéről is le kellett mondania. Még délelőtt valóságos orkán kerekedett, s toronymagasságra korbácsolta a habokat az Üdv öblében.

Ez a váratlan vihar halomra döntötte a szegény száműzöttek minden reménységét... Kérdés, hogy mire elmúlik, ott lesz-e még a hajó, s nem menekült-e a part közeléből, melyet, ha fölhasználja a kedvező nyugati szelet, pár óra alatt elveszt szem elől? S ha egyszer elment, visszatér-e megint?...

Ernő reménykedett legjobban. Azt mondta, hogy a hajó, talán éppen a vihar elől, bemenekül az Üdv öblébe, a hol veszedelem nélkül horgonyt vethet, ha egyszer a keleti fokot megkerülte.

- Az meglehet, - szólt Zermatt úr - sőt kívánatos is volna, hogy így cselekedjék, föltéve, hogy nem kalózhajó.

- Mi tehát őrködni fogunk, apám, - mondta Feri. - Őrködünk egész nap... s ha kell, egész éjjel is!

- S ha fölmehetnénk a Prospect-Hillre, vagy akár csak Falkenhorstra is, - tette hozzá Jack - sokkal jobban szemmeltarthatnók a tengert.

Ez igaz volt, de nem is lehetett rá gondolni. Délután az időjárás még rosszabbra fordult. A szél kettőzött erővel fújt, s az eső úgy szakadt, mintha sajtárból öntötték volna. A felhőszakadás annyira megdagasztotta a Sakál-patakot, hogy ki is áradt, s kevés híja, hogy el nem tépte a Család-hidat is. Zermatt úr és fiai erősen dolgoztak, hogy Felsenheimet megóvják a kiöntött víz rombolásától. Zermattné és Jenny még a lábukat sem tehették ki a lakásból.

Oh, milyen szomorú nap volt ez! Mindnyájan rettegtek, hogy a hajó elmenekül a vihar elől és soha többé nem tér vissza.

Az éjszaka még rosszabb volt; a vihar egyre jobban tombolt. Zermatt úr parancsára a fiúk lefeküdtek, s úgy osztották be maguk közt az őrködést, hogy Fritz, Jack, Ernő és Feri két-két óránkint fölváltva virrasztottak. Helyükről jól láthatták a tengert, egész a Czápa-szigetig, s ha a hajó arra téved, vagy esetleg vészlövést tesz, bizonyára meghallották volna. Mikor a vihar kissé alább hagyott, mind a négyen beburkolóztak viaszos vászonköpönyegükbe, s elbukdácsoltak a Sakál-patak torkolatáig, megnézni, hogy az orkán nem tépte-e el a csónak és a kaiak köteleit.

A vihar negyvennyolcz óráig tartott. Zermatt úr és fiai a pogány időben alig bírtak eljutni fél útra Falkenhorst felé, a honnan kissé nagyobb darab tengert láthattak volna. A tenger egészen fehér volt a tajtéktól, s ilyen vad viharban egyetlen hajó sem merészkedhetett a partok közelében maradni.

Zermatt úr és Zermattné már lemondtak reményeikről. Ernő, Jack és Feri, a kik már zsenge gyermekkoruktól hozzá szoktak ehhez az élethez, nem sokat törődtek a szabadulás lehetőségének meghiúsulásával. De annál jobban bánkódott Fritz, különösen a szegény Jenny miatt.

Mert ha a hajó csakugyan elmenekült és nem jön vissza többé, akkor Montrose ezredes leánya keservesen csalódott reményeiben... Megsemmisül a lehetőség, hogy viszontlássa szeretett apját! S ki tudja, mennyi idő múlik el, míg ismét alkalma lesz rá, hogy Európába visszatérjen?... s vajjon találkozik-e egyáltalában hajó, a mely az elhagyatott vidékre téved?...

- Reméljünk!... reméljünk! - vigasztalta Fritz a szegény leányt, kinek bánata mélyen meghatotta. - Ez a hajó... vagy egy másik... majd csak visszajön: miután most már tudják, hogy Új-Svájcz is létezik...

Az október 11-dikéről 12-dikére virradó éjszakán a szél végre megfordult, s a vihar is megszűnt. Az Üdv öblében nagyon hamar lecsillapult a tenger, s hajnal felé már alig hullámzott.

Az egész család kijött a házból, s fürkészve nézte a nyílt tenger szemhatárát.

- Menjünk a Czápa-szigetre, - tanácsolta Fritz. - Most már oly csöndes a tenger, hogy a kaiakban is oda mehetünk.

- S mit csináljunk ott? - kérdezte Zermatt úr.

- Lehet, hogy a hajó még ott vesztegel valahol, valamelyik parti öbölben... s az is meglehet, hogy újra visszatért, ha a vihar esetleg elverte a parttól... Megint lőnünk kellene tehát, s ha feleletet kapunk rá...

- Úgy van, Fritz! úgy van! - kiáltott föl Jenny, a ki már maga is szeretett volna a szigeten lenni.

- Fritznek igaza van, - hagyta helyben Zermatt úr is. - Nem szabad semmit sem elmulasztanunk... Ha a hajó csakugyan ott van, meghallja a lövéseinket és felel is rájuk...

A kaiakot pár percz alatt rendbe hozták. De midőn Fritz bele akart ülni, Zermatt úr azt mondta, hogy ő maga megy el Jackkal, Fritz meg maradjon otthon a többiekkel.

Visznek magukkal zászlót is, hogy azzal jelt adhassanak az otthon valóknak. Ha a zászlót háromszor meglobogtatják, s aztán a tengerbe dobják, akkor veszedelem fenyegeti őket, s Fritznek mindjárt el kell vinnie az egész családot Falkenhorstba, a hová ők is utána mennek. Ha azonban a zászlót csak kétszer lobogtatják meg, s aztán fölhúzzák az árboczra az ágyúk mellett, akkor nincs semmi baj, s az otthon levők nyugodtan megvárhatják, míg Zermatt úr és Jack a kaiakkal hazatér.

Ekkor Zermattné is közbe szólt. Arra kérte férjét, hogy ne ő maga menjen, hanem küldje Fritzet és Jackot, a kik már elég nagyok arra, hogy megbízhassanak okosságukban. Ernő pedig azt tanácsolta, hogy Jack és Fritz fessék be magukat úgy, mint a vademberek szokták, akkor kevésbé lesznek gyanúsak a hajó legénysége előtt.

Ezt a tanácsot el is fogadták. A két testvér befestette magát és úgy öltözködött, mint az andománi és nikobári bennszülöttek szoktak. Félórával később pedig a kis kaiak gyorsan kisiklott a nyílt tengerre a folyócska torkolatából.

A Czápa-szigetnél Fritz egészen a parti szirtek közé kormányozta a kis kaiakot, hogy lehetőleg rejtve maradhasson a vizsgálódó szemek elől. Két órai kitartó evezés után sikerült elérniök a sziget nyugati kiálló szirtfokát, s mikor óvatosan megkerülték a kiugró földdarabot, egy mérföldnyire tőlük, egy szűk öbölben megpillantották a hajót. Háromárboczos korvett volt, s látszott, hogy azért húzódott meg az öbölben, hogy tatarozzák, mert árboczai le voltak szerelve, a parton pedig sátrak voltak felütve a legénység számára.

Mihelyt a hajóról észrevették a kaiakot, azonnal barátságosan integettek feléje; kétségkívül bennszülötteknek nézték őket, mert csak jelekkel csalogatták őket a hajóra: de Fritz és Jack, bár most már meg voltak nyugtatva, hogy a korvett nem kalóz hajó, egyelőre nem akartak érintkezésbe lépni vele, hanem megfordultak és három órai evezés után ismét kikötöttek az Üdv öblében.

XII. Fejezet

Falkenhorst. - Waldegg. - Zuckertop. - Prospect-Hill. -
Előkészületek a fölfedező útra. - A hegyszoros. - A búcsúzás.

Augusztus utolsó hetében végre a hosszú esős évszaknak is vége lett, s a két család akkor rögtön hozzáfogott a szántáshoz-vetéshez, hogy minél előbb indulhassanak fölfedező útjukra a sziget belsejébe.

Legelőször is Falkenhorstba költözött mind a két család; a férfiak rendbe hozták a fa ágai közt épült kis fészket, melyet a vihar meglehetősen megtépett, s aztán fölszántották, bevetették a földeket.

- Csak annyit vessünk, a mennyi magunknak elég, - mondta Zermatt úr - a tavalyi aratásból még úgyis sok fölöslegünk van, s ha megjönnek az új gyarmatosok, hadd dolgozzanak ők is magukért.

Három nap alatt elvégezték a munkát Falkenhorstban, s innen tovább vándoroltak Waldeggbe. Itt is sok dolguk akadt; ki kellett javítani a kerítéseket, melyekkel a kecskék és juhok legelőit kerítették be, s új tetőt kellett csinálni a szénapadlásra is, mert a régit letépte és elvitte az orkán. A háznak magának nem sokat ártott a tél, s Zermatt úr legnagyobb örömére, a tavaly ültetett gyapot-cserjék is szépen teleltek ki; a Hattyú-tó környékén fekvő mocsaras rizsföldek pedig kitűnő állapotban voltak.

Jack eljárogatott lesre a Hattyú-tóhoz, melyben ezerszámra tanyáztak a vízi szárnyasok: gémek, pelikánok, halász-sasok, szárcsák, vadludak, vadkacsák, vízityúkok, s a gyönyörű fekete hattyúk, melyek festői rajokban úszkáltak a vízen. Persze hogy Jack nem kímélte a puskaport, s mindig bő zsákmánnyal tért haza.

Aztán bevetették a földeket. Ezen a termékeny talajon szántani sem kellett: elég volt elvetni a magot, s boronával ráhúzni a földet: a többit elvégezte az áldott jó természet.

Szeptember 6-dikán mindnyájan visszatértek Felsenheimba. Most már még csak a zuckertopi és prospect-hilli tanyák meglátogatása volt hátra, mert úgy határozták, hogy az eberfurti tanyát majd akkor ejtik útba, ha elindulnak a sziget belsejébe.

Mivel Zuckertop és Prospect-Hill messze voltak, a munka is több akadt ott, mint a közelebb fekvő tanyákon, abban állapodtak meg, hogy az asszonyok ezúttal otthon maradnak, Ernő felügyelete mellett, a három férfi pedig elvégzi a mezei munkát.

Zuckertopban - melyet azért neveztek így, mert mikor elfoglalták, csupa mocsár volt, tele czukornáddal - egy egész hetet töltöttek. Búzát, kölest, kukoriczát és zabot vetettek, mely a fekete televény földben buján fizetett és harminczszoros magot is adott. Jack szórakozásképen folyton vadászott, s a Hattyú-tó környékén egy ritkább fajta állatot ejtett el; sötétbarna szőrű, szamár nagyságú anta volt, olyan, mint a szarvtalan orrszarvú, a tapírok családjából.

Szeptember 15-dikén átmentek Prospect-Hillbe, melynek kissé meredek lejtőin ugyancsak erőlködtek a bivalyok meg az onagra, míg a kis szekeret fölvontathatták. Az orkán csak a háznak ártott, de a károkat hamar kijavították; a tea- és kápri ültetvényeken alig látszott meg, hogy a tél viharos volt. Munka közben sokszor elsétáltak a Csalódás-fokig, a honnét nagy darab tengert láthattak; ezért is nevezték el «Prospect-Hill»-nek.

Szeptember 21-dikén végre itt is elvégeztek minden munkát és elégedetten tértek vissza Felsenheimba. De az otthon maradtak sem pihentek. A hölgyek kitakarították Felsenheimot és elvégezték a nagymosást, Ernő pedig szorgalmasan festegetett, rajzolgatott... hogy mit, ki sem találná az ember!

A kápolna belső díszítését, berendezését, a mit mindenki őszintén megdicsért, mert valóban ügyes és ízléses volt.

- Lesz-e tornya is? - kérdezte Jack.

- Lesz bizony: még harangja is! - felelte Anna - a Landlord harangja.

Zermatt úr most a sziget átkutatásáról kezdett beszélni. Az ő terve az volt, hogy itthon marad Felsenheimban, vigyázni a házra meg a hölgyekre és Wolston úr meg Jack és Ernő, hárman átkutatják a sziget belsejét. Ez a terv mindenkinek tetszett, kivéve Ernőt és Annát, a kik jobb szerettek volna együtt maradni.

Mindjárt el is határozták, hogy a kis társaság szeptember 25-dikén indul, még pedig gyalog, a két kutyával, hogy vadászhassanak is. Az eberfurti tanyáig Zermatt úr is, meg a hölgyek is elkísérik a három fölfedezőt, s a sziklaszorosnál búcsúznak el tőlük.

Szeptember 25-dikén kora reggel befogtak a szekérbe és mindnyájan föltelepedtek rá. A bivalyok lassan, kényelmesen megindultak, s mivel a tanya csak három mérföldnyire volt, remélhették, hogy déltájban oda érnek.

Tizenegy óra felé értek ahhoz a kis ligethez, mely a tanya tőszomszédságában volt, s ebben egy tuczat majmot vettek észre. Puskával hajtották el a falánk, pusztító állatokat, s nem sokkal aztán behajtottak a tanya tágas, bekerített udvarára.

Mialatt az asszonyok a villásreggeli elkészítésével foglalatoskodtak, a férfiak elsétáltak ahhoz a hegyszoroshoz, mely egyedüli átjáró volt az Ígéret-földjéről a sziget másik felébe. Itt nehéz dolguk akadt. Zermatt úr annak idején nagy sziklatömbökkel töltötte meg ezt a hegyszorost, hogy elzárja az utat, de ez a bástya most félig-meddig el volt rongálva. Úgy látszott, hogy hatalmas állatok - valószínűleg elefántok - akartak betörni az Ígéret-földjére és szerencse, hogy nem sikerült nekik, különben bizonyára elpusztították, legázolták volna az ültetvényeket: s ki tudja, vajjon Felsenheimot is meg lehetett volna-e védeni e szörnyetegek támadásai ellen.

Aznap délután, s másnap is egész nap azzal vesződtek, hogy új meg új sziklákat zúdítottak a hegyszorosba, s végkép elzárták az utat. Harmadnapon pedig, szeptember 27-dikén, valamennyien együtt mentek ki a hegyszoroshoz és érzékeny búcsút vettek egymástól.

- Két hétig nem látjuk egymást! - mondta Zermattné.

- Sőt még hírt sem hallunk felőlük! - sóhajtott Wolstonné.

- Dehogy nem! - vigasztalta őt Ernő. - Majd csak írunk!

- S hol a postás, a ki elviszi? - nevetett Jack.

- Itt van ni! - mutatta Ernő.

S diadalmasan tartotta magasra a kis kalitkát, melyben két galambot hozott Felsenheimból.

- Ezt magunkkal visszük, s a hegytetőről hazabocsátjuk.

Valamennyien tapsoltak Ernő ügyes ötletének, aztán még egyszer összeölelkeztek, s Wolston úr meg a két testvér nekivágott a kanyargó, szűk hegyi útnak, mely csakhamar elveszett a sziklák között.

XXV. Fejezet

A hátulsó barlang. - Fritz fölfedezése. - Indulás a szikla fönsíkjára. -
Csalódott remények. - Az ágyúlövés.

Hogy mi történt Bobbal, könnyű elképzelni. Játszogatott az albatrosszal, könnyelműen bebújt a likba, s aztán nem bírt visszamászni. Eleinte kiabált és sírt félelmében, de aztán végkép kimerült és elájult; ezer szerencse, hogy Fritz meg hallotta az albatrosz sikongatását, s a vitorlamester még idejében megmentette Bobot.

A hátulsó barlang fölfedezése azonban gondolkozóba ejtette a kapitányt.

- Hátha ez a barlang elég hosszú és kivezet bennünket a szikla túlsó oldalára? - mondta tűnődve.

- S ha kivezet is, - viszonzá a vitorlamester vállat vonva: - mi hasznunk belőle? Csöbörből vödörbe jutunk: ott sem lesz sziklánál egyéb.

- Az meglehet, - hagyta helyben Fritz - de azért mégis meg kell kísértenünk, mert ez a menekvés egyedüli útja.

Rögtön kibővítették a nyílást és néhány gyertyát meg gyújtva, bemásztak a hátulsó barlangba. Sokkal hosszabb volt, mint az első, de a szélessége és magassága alig volt 10-15 lábnál több; inkább folyosó volt tehát, mint barlang, s nem volt valószínűtlen, hogy egész hosszában átszeli a sziklát és kivezet a túlsó oldalára.

Reménykedve vizsgálták a falakat, de mindenütt tömör gránit-tömeg zárta el útjukat, s midőn vagy ötven lépésnyire mentek az egyre szűkebb folyosóban, végre előttük is elzárta az utat a tömör fal. Szóval, a hátulsó barlangnak nem volt kijárata semerre, csak az első barlangon át, a melyben laktak.

A meghiúsult reményre következő levertség mindnyájukat elcsüggesztette. Úgy érezték, hogy ez a kopár, zordon partvidék, minden oldalról körülfogva a meredek szikláktól, az ő börtönük, a hol vagy éhen kell halniok, vagy megfagynak a tél hidegében. A következő napokon szép idő volt, de január 22-ikén heves vihar támadt éjszak felől. A szél erről az oldalról nem érte őket, s a tenger is csöndes maradt, de éjféltájban mégis szörnyű csattanásra riadtak föl álmukból. Az ég csupa tűz volt a folytonos villámlástól és Fritz, Ferencz meg a vitorlamester ijedten rohantak ki.

- A villám itt csaphatott le valahol a közelben, - mondta Ferencz.

- Alighanem a sziklacsúcsra, - viszonzá John Block futtában.

De még ki sem értek, midőn Jenny, a kit szintén fölijesztett álmából a nagy dördülés, rémülten fölsikoltott:

- Ah, itt ég valami!... Nem érzitek a fojtó füstöt?...

- Nem itt ég! - kiáltott be John Block, a ki már kiért a szabadba: - A tüzelőszerünk ég!

Valóban, a villám fölgyújtotta ezt a nagy rakás tengeri füvet, mely lobogva égett, mint a szalma, s fojtó füstöt árasztott szerte a parton. Szerencse, hogy a barlang elég messze volt tőle, különben azt is megtöltötte volna füsttel.

- Mentsük meg, a mit lehet! - kiáltott föl a kapitány: Ha lehetett volna! A tűz oly rohamosan terjedt, hogy az oltási kísérletek sikertelenek voltak, s a tüzelő-anyagból semmit sem lehetett megmenteni.

Ez szörnyű csapás volt. Pár héttel a tél kezdete előtt elégett a tüzelőszerük és csak imitt-amott, a sziklák aljában maradt belőle egy kevés.

Igaz, hogy ha a szél délről fújt, a tenger egyre újabb és újabb csomó tengeri füvet hajtott a partra: de elég lesz-e ez a hosszú, hideg télre?

Másnap, bár a vihar már lecsillapult, még nem derült ki az idő. A kapitány első gondja volt, hogy a még megmaradt tengeri füvet biztos helyre tegye... de hová?

- Miért ne csinálnánk raktárt a hátulsó barlangból? - kérdezte Fritz: - ott egészen elférne...

Ez okos gondolat volt, s Fritz legott gyertyát gyújtott és bement a második barlangba, hogy gondosabban megvizsgálja. Midőn a folyosó hátulsó sziklafalához ért, hűvös légáramlatot érzett, s halk fütyülést is hallott.

- Ez a szél... az éjszaki szél... - szólt magában halkan.

Föltartotta a gyertyát, de ebben a pillanatban az erősebb légáramlat hirtelen eloltotta, s ő sötétben maradt.

Fritz csaknem fölsikoltott örömében. Ha a szél így besüvölt a második barlangba, akkor mögötte útnak, átjárónak kell lennie, a melyen keresztül ők is kiszabadulhatnak börtönükből!

A sötétben tapogatózva, a mily gyorsan csak lehetett, visszament az első barlangba és elmondta fölfedezését.

A négy férfi legott gyertyákat gyújtott és visszament vele. A hátulsó falhoz érve valamennyien hallották a szél süvöltését, érezték hidegét; a vitorlamester pedig letartva gyertyáját a földre, megvilágította a sziklafal alját. Csak most vették észre, hogy a fal alul nem tömör, hanem egymásra halmozott sziklatörmelék alkotja, mely, ki tudja, mióta hullott alá és zárta el a folyosó bejáratát.

- Bontsuk ki! - szólt a kapitány izgatottan.

Félóra alatt eltakarították a sziklatörmeléket, s a szabaddá tett nyíláson Fritz bújt ki először; társai nyomon követték.

A szabad ég alá értek. A két sziklafal közt, melynek csúcsai szédületes magasban vesztek el, 5-6 láb széles kanyargós sziklatorok húzódott, mely ugyan elég meredek, de mégis járhatós volt.

Világos tehát, hogy a szikla végtől végig meg volt hasadva: csak az volt a kérdés, hová vezet a sziklás ösvény, mely előttük állt?

- Akárhová, csak ki a börtönünkből! - kiáltott föl John Block.

Ez a felelet ott volt mindnyájuk szíve mélyén, s ezért rögtön el is határozták, hogy mit tegyenek. Rögtön indulni fognak!

Ha nem érnek ki a sziklahasadékból és nem találnak kedvezőbb tanyát a mostaninál, még mindig elég idejük lesz visszatérni ide.

Czélszerű lett volna, ha egyelőre csak két-három férfi indul el megnézni, hová vezet a sziklaszoros, de ebbe senki sem egyezett bele. Valamennyien izgatottak voltak és Jenny, Doll, meg Suzan semmi áron sem akartak otthon maradni.

Nagy sietséggel megreggeliztek tehát, s nem is beszéltek evés közben, hogy gyorsabban végezhessenek. Azután pár napra való eleséget véve magukhoz, valamennyien elhagyták a barlangot.

Elöl ment Fritz és Ferencz; utánuk Jenny, Doll és Suzan, a ki kézen fogva vezette a kis Bobot; és végül James és a kapitány, a kik után John Block következett.

Az út kanyarogva haladt a két sziklafal között, a mi részint jó volt, részint nem. Jó volt azért, mert nem volt túlságosan meredek, rossz pedig azért, mert kanyarodásaival meghosszabbította az utat.

Tíz óra tájban már annyira kifáradtak, hogy meg kellett pihenniök. A kapitány úgy vélte, hogy még csak körülbelül 200 lábnyira lehetnek a barlang fölött.

- Ha számításom nem csal, - mondta, - mivel a szikla gerinczét 1000-1200 láb magasnak tartom - még öt-hat óráig kell mennünk, ha föl akarunk jutni a fönsíkra.

- Még akkor nagyon világos lesz, - mondta Fritz - s még mindig elég időnk lesz, hogy szükség esetén visszatérhessünk a barlangba.

Félórai pihenés után ismét útnak indultak. A nagyon kanyargós út 10-12 láb széles lehetett, talaja kavicsos homok volt, melyben a növényzetnek nyoma sem volt.

Délután két óra felé ismét megpihentek, s ezúttal ettek is. Most már hét-nyolczszáz lábnyira lehettek a barlang fölött, s remélhették, hogy valóban följutnak a fönsík tetejére.

Mivel a hölgyek nagyon fáradtak voltak, Fritz azt indítványozta, hogy maradjanak itt, s várják meg, míg ő, a kapitány, meg John Block megmásszák a sziklagerinczet; James és Ferencz addig velük maradnak. De Jenny, a kit egyébként Doll és Suzan is támogatott, hallani sem akart erről.

Három órakor tehát együtt folytatták az utat, mely nagyon meredek lett. A szűk, kanyargó szakadékban sziklák sziklákra halmozva álltak, s az utasoknak segíteniök kellett egymást a fölmászásban.

Végre, hallatlan erőfeszítés után, valamivel öt óra előtt, mindnyájan fönt voltak a sziklacsúcson.

Déli, keleti és nyugati irányban semmit sem láttak... semmit, csak a végtelen tengert!

Éjszak felé a fönsík tovább terjedt, de hogy meddig, azt nem lehetett tudni, mert nem láthatták a végét. És az sem volt bizonyos, hogy ott, a hol végződik, járható-e, vagy pedig meredek sziklafal zárja-e el a leereszkedés útját?...

Ez szörnyű csalódás volt. Köröskörül, a merre néztek, mindenütt csak kopár, sötét sziklákat láttak.

Még a Teknősbéka-öböl, - a honnan most jöttek, - még az sem volt ily zordon, mert ott legalább moha nőtt a sziklákon, míg itt már az sem tenyészett.

Senki sem szólt egy szót sem; mindnyájukat elcsüggesztette utolsó reményük meghiúsulta. Nem volt más hátra, mint visszatérni a meredek szakadékon át a barlangba, előkészülni a hosszú, zordon télre és csak kívülről várni a szabadulást.

Mind a mellett, ha már idáig eljutottak, nem mulaszthatták el, hogy elmenjenek a fönsík éjszaki széléig s onnan nézzenek szét: nem pillantanak-e meg vigasztalóbb tájat.

Ekkor Fritz a következőt ajánlotta:

- Kedves Jenny! Doll, Wolston asszony és Bob meg te menjetek vissza Ferenczcel a barlangba; sőt menjen veletek James is... még idejében haza értek, ha rögtön indultok. Mi pedig, Gould kapitány, John Block, meg én, itt fogunk aludni és holnap napkeltekor megvizsgáljuk a fönsík éjszaki felét is...

Jenny hallgatott; úgy látszott, hogy habozik és nem tudja magát elhatározni a távozásra.

- Fritz ajánlata nagyon bölcs, - szólt most Ferencz. - Semmi értelme sem volna, hogy a nők is itt töltsék az éjszakát... hisz köröskörül egyetlen egy barlang sincs, a hol meghúzódhatnának.

- Menjünk hát! - szólt Jenny szomorúan sóhajtva és fölkelt.

E pillanatban a vitorlamester hirtelen fölugrott és két kezéből tölcsért csinálva a füléhez, a lélegzetét is visszafojtva hallgatózott.

Éjszak felől, a távolságtól meggyöngített tompa dörrenést hozott feléjük a szél...

- Ez ágyúszó volt! - kiáltott föl a vitorlamester.