A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

© Hidasi Judit, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5929-94-6

Az Olvasóhoz

Annyi dolgot lehetne mondani a szerelemről. Mindenekelőtt felmerül a kérdés: érdemes róla beszélni, lehet róla írni?

Létezik, hogy mindenki másként éli és tapasztalja meg ezt a megbolondító, szétszedő és újra és újra összerakó érzést? Létezik, hogy ugyanakkor és ugyanúgy éljük át?

Annyiféle szerelmet ismerek, annyiféle találkozást, történetet az elejétől a végéig – az édes pillanatokról és a keserű pirulákról is.

Egyesek szerint az élet értelmét valahol a szerelemben kell keresni, mások szerint időpocsékolás, és csak a hormonok játéka. Semmi másra nem jó, egyedül arra, hogy összezavarjon minket.

Annyiféle szerelmet ismerek.

Elvégre máshogy szerettem tizenévesen és most, a negyvenes éveim felénél is. Ugyanakkor a szívemet szorongató érzés ugyanaz maradt.

Hisszük, hogy ősz halántékkal ugyanolyan szenvedéllyel tudjuk belevetni magunkat egy kalandba, mint kiskamaszként.

Talán igaz is. Talán, mint mindig, most is mindenkinek más az igazsága.

A szerelem nem akkor kezdődik, amikor az emberek egymásra találnak. Sem akkor, amikor két szempár összeakad egy folyosón, napfényben vagy holdfényben. Hanem akkor, amikor először dobban együtt a szívünk. Amikor először látjuk apánkat lopva megcsókolni anyánkat. Amikor az iskolában először csodálkozunk rá egy másik kisdiák mosolyára és kedvességére. Amikor vágyakozunk, amikor nem értjük, hol késik az az ember, akire egész életünkben vártunk.

A szerelemről akkor is beszélni kell, amikor épp nincs senki, akire gondolhatnánk. Mert a szerelem mindenkié. Mert minden gondolatunkban ott az elképzelés lehetősége, hogy mi lenne, ha…

Talán azért választottad ezt a könyvet, mert már találkoztunk. Lehet, már olvastad a 99 gondolat a szeretetről című könyvemet, vagy az Egy nap a partont vagy az Aranykör-regénysorozatot. Nem tudom, hogy ki vagy, hogyan érzed magad, de egyvalamiben biztos vagyok: érző ember vagy, aki válaszokat keres.

Talán arra, hogyan érez, vagy arra, hogy mit kell megtanulnia az életről. Arra azonban nincsenek titkos receptek, hogy mikor és hogyan talál ránk az igazi, ahogy a boldogságra, a szerelem megtalálására sincs. Az életben csak a változás a biztos.

Mint minden könyvemben, ebben is igyekszem alaposan körbejárni a témát, Kedves Olvasóm. Abban is biztos lehetsz, hogy őszintén elmondom, hogy mire jutottam a szakításról, magányról, társkeresésről, szerelemről meg mindenféle egyéb, önismereti témáról.

Ha velem tartasz, és olyan gondolatokra lelsz, amelyektől jobban érzed magad, akkor már megérte, hogy klaviatúrát ragadtam, és összeszedtem a gondolatokat a nagy varázslatról, a nagy ismeretlenről, amit úgy hívunk: szerelem.

1.

„A szerelem nem tesz mindig boldoggá.”

Ha úgy érzed, nincs rendben

Egy érzést mindannyian ismerünk. Azt a furcsa bizsergést a gyomorban. A tagadást, a szégyent, a valami nincs rendben érzését.

Egy reggeltől estig, néha éjszakáig tartó gondolatokat. Először tiltakozol, aztán szép lassan körbenövi az életedet. Valami nincs rendben.

Sokan azt mondják, ezt az ösztönt sokszor elnyomjuk magunkban, pedig nem ártana hallgatni rá. Nincs mosoly az arcodon, nincs jó napod, nincs jó heted. Olyan, mintha folyton egy esőfelhő alatt sétálnál, és nem lenne ernyőd. Pedig ismered ezt az érzést, csak azt hitted, hogy most más lesz. Most nem lesz ez a vége. Most menthető lesz, és új értelmet találhatsz.

Pedig nem.

Valami nincs rendben. Érzed már régóta, és egyre közelebb kerülsz a megoldáshoz is. Első lépésként felismered, aztán nem hagy nyugodni egy másik gondolat sem: ha én érzem, Ő miért nem érzi? Vagy ha érzi, akkor miért nem beszélünk róla?

Te próbálsz. Szóba hozod egyszer-kétszer, kezdetben türelmesen, később egyre türelmetlenebbül. Persze stresszelsz is miatta, de titkon még reménykedsz benne, hogy a dolog menthető, hogy van még miről beszélni. Beszéltek, de valójában nem halljátok egymást.

Mindenkinek saját igazsága van. Mindenkinek saját verziója van. Neked nem tetszik az övé, és ez fordítva is így van.

Reménykedsz benne, hogy a dolgok megváltoznak, minden újra a régi lesz. Néhány hónapig. De nem megy.

Már valamilyen irányba elmozdult a kapcsolat, és már nem lehet visszatérni.

Nincs ez így rendben, már régóta tudod.

Most ki lesz a bátor? Aki megpróbálja megoldani, vagy aki úgy tesz, mintha semmi sem történt volna? Ki a hős, aki mentené a kapcsolatot, vagy aki menekülne belőle? Van jó megoldás akkor, amikor mindketten tudjátok, hogy nincs valami rendben? Amikor már semmi sincs rendben?

Az őszinteség marad. Akkor is, ha az egónk sérül, és pontosan tudjuk, hogy ebbe most egy kicsit bele fogunk dögleni.

Nem kicsit.

Kinek a hazugsága valójában?

Rengeteg időt töltünk azzal, hogy kitaláljuk, vajon mit üzen a másik magatartása, ahelyett, hogy azzal foglalkoznánk, valójában hogyan érzünk egymás iránt. A megváltozott helyzetek olyan felismeréseket hoznak, amelyekre lehet, hogy egyáltalán nem vagyunk képesek. A csalódás a másikban lehet olyan traumatikus élmény, amit nemhogy egy szakítással, hanem még évekkel utána sem tudunk a helyére tenni. Hiszen szerettük és bíztunk benne, ő pedig visszaélt ezzel a bizalommal.

A szerelem lehet ennyire vak? Én vagyok a hibás azért, ha átvernek? Én vagyok a hibás azért, ha nem veszem észre a megváltozott helyzeteket? Én vagyok a hibás azért, ha annyira félek elveszíteni valakit, hogy inkább becsukom a szemem?

Túl sokáig várok a tisztázással, vagy megbocsátom ugyanazokat a hibákat újra meg újra, annak ellenére, hogy fájdalmat okoznak nekem? A hazugság kemény verdikt, és sohasem egyoldalú.

Eszembe sem jut felmenteni egy jellemtelen embert, de könnyen előfordulhat, hogy azon kapjuk magunkat egy kapcsolatban, hogy nemcsak egymásnak, hanem önmagunknak is hazudunk.

Ha kellő önismerettel rendelkezel ahhoz, hogy tudd, neked mi nem fér bele egy szerelembe, és a másik mégis megteszi, akkor most ki hazudik valójában? Ha bánt valami és te hagyod, hogy bántson, akkor most ki bánt kit? Persze ő téged, ez nem is kérdés, de te is magad, mert hagyod, hogy újra meg újra megtegye.

Amikor az önismereti guruk arról beszélnek, hogy tisztelned kell magad, különben soha nem leszel boldog, ezekről a dolgokról beszélnek.

Ha hagyod, hogy bántsanak, nagy rombolást végzel.

Nem mindig kapunk válaszokat

Az élet nem adja meg rögtön minden kérdésedre a választ. Nem is baj, hiszen egyesek feldolgozásához és elfogadásához bizony még érned kell. Nem érhetsz el minden célt és nem hozhatod meg az életed minden fontos döntését egyetlen pillanat alatt.

Az élet nem arról szól, ki ér hamarabb célba. Nem egy verseny, minden egy adott tempóban zajlik, és ezt tisztelned kell. Nem ugorhatsz a történet végére, nem követelhetsz magadnak egyszerre mindent, és nem tehetsz meg kilométereket másodpercek törtrésze alatt.

Mindennek megvan a maga időzítése. A maga lendülete.

Inkább bízz, mint hogy kételkedj ebben! Hiszen időnként csak azért nem történnek meg a dolgok az adott pillanatban, mert még nem állsz készen rá. Először önmagadban kell rendet teremtened.

Meg kell tanulnod kezelni a kritikákat. Meg kell tanulnod kiszállni az egészségtelen kapcsolatokból. Meg kell ismerned önmagadat.

A fejlődés, a növekedés mindig tőled függ. Mindig attól, mennyi mindenre jöttél rá, mennyi mindent tanultál és tapasztaltál. Az élet ezt mindig tiszteletben tartja. Csak azért, mert nem haladsz olyan gyorsan, mint elvárnád, nem jelenti, hogy valamit rosszul csinálsz.

Amikor éjszaka elindulsz az autóddal, csak annyit látsz az útból, amennyit a fényszórók megvilágítanak. Kilométereket teszel meg sötétségbe burkolózva úgy, hogy bízol a fényszórókban és a megvilágított útban.

Csak azt a pár métert látod. A célt nem. Mégis kitartóan haladsz felé.

Pár méter… Csupán ezt kell követned. Végül lépésről lépésre egy adott időn belül úgyis megérkezel oda a kitűzött célodhoz. És ha időközben egy akadály gördül eléd, akkor sem fordulsz vissza, hanem keresel egy másik utat. Ugyanez vonatkozik az életedre is. Ha valahol elakadsz, nem szabad feladnod, keress egy másik utat!

Tudom, most elveszettnek érzed magadat, mert fogalmad sincs, merre tartasz. Hiszen épp folyamatban van a változás. Mint egy kihajtott csíra, ám ahhoz, hogy virágba boruljon, még sok időnek kell eltelnie. Ugyanakkor a rügy nem parancsszóra nyitja ki szirmait.

Az életed sem így működik. Nem parancsra, sem csettintésre.

Folytasd a növekedést! Tedd meg a következő lépést és az azutánit is. Nem kell minden kérdésedre választ kapnod, nem kell önmagad legtökéletesebb változatának lenned ebben a pillanatban.

Időnként a növekedés váratlanul zajlik. Jobbá tesz, mint amit eredetileg hittél. Elhozza neked a várva várt embereket, akik az életed részei szeretnének lenni.

Az utadon vagy.

Növekedsz.

Bízz ebben!

Néha csak fekszünk a romokon

Amikor egy kapcsolat tönkremegy és csak a romok maradnak, nagyjából két út áll előttünk. Felkelünk és takarítunk, vagy maradunk a kupleráj közepén.

Talán most azt hiszed, az első a helyes. Fel kell pattanni és ki kell takarítani. Katonás rendbe szedni mindent, gyorsan, minél előbb, hiszen az élet rövid, és miért is várnánk arra, hogy más csinálja meg helyettünk, nem igaz?

Az élet rövid, haladjunk, csináljuk, kezdjük újra, hajrá, boldogság, hajrá, gyógyulás! Engedjük el a fájdalmat, lépjünk tovább, gyerünk már!

Vannak azok a percek, órák, amikor úgy érzed, hogy minél előbb újra neki akarsz vágni, és ez rendben is van. Nincs baj a továbblépéssel, nincs baj az elengedéssel, de én mégis azt mondom, talán várj egy kicsit. Feküdj még a földön egy picit, feküdj még a romokon, és ne mozdulj! Nézd meg, hogy miért vagy a földön, és mik a téged körülvevő dolgok!

Talán azt hiszed, hogy csak szemét és kidobni való régi kacat, pedig nem. Ez is te vagy. Ebből is van mit megmenteni.

Talán azt hiszed, hogy a düh, a csalódottság, a fájdalom semmire sem jó, de ez nem igaz. Ezek segítenek továbblépni, ezek segítenek túlélni a hétköznapokat.

Ne akarj olyan gyorsan megszabadulni mindentől, mert lehet, hogy pont arról maradsz le, ami nagyon fontos: a gyógyulásról.

Az elengedés klassz dolog, ha tényleg eljött az ideje. De amíg nem, addig csak egy közhely, egy gyors megoldás arra, hogy ne kelljen dolgozni a romokon. Pedig igenis kell.

Szedd fel és vidd magaddal, ami fontos! Vizsgáld meg, hogy hogyan kerültél a padlóra!

Mert most ott vagy, és nem véletlenül.

Ha szeretünk valakit, az nem mindig jelenti azt, hogy vele is maradunk

Igen, vannak olyan esetek, amikor hiába van ott a mindent elsöprő szerelem, ez már nem elég ahhoz, hogy összetartson egy kapcsolatot. Átéltél már ilyet? Ismersz ilyen párokat? Akkor ez a fejezetrész neked szól.

A „szeretlek” kifejezést sokszor bocsánatkérésként használjuk mindazokért a dolgokért, amelyekről tudjuk, hogy megsebesítjük vele egymást. Ez a szó sokszor egy utolsó kísérlet a tűz kiégésének megakadályozására.

Szeretlek – annak ellenére, hogy bántottalak.

Szeretlek – annak ellenére, hogy megítéllek.

Szeretlek – annak ellenére, hogy képtelen vagyok szeretni magam.

Évekbe telik, hogy megértsük, hogy a szerelemnek nem célja a bántalmazás gyógyítása; ezt a szeretetet önmagában soha nem szánták arra, hogy enyhítsék a problémáinkat. Sokan a kapcsolat végén azt gondolják, hogy a szerelem megment minket önmagunktól, de a visszaélések korában az egyetlen szükséges dolog, az maga a szeretet. Önmagunk szeretete.

Sok kapcsolat csak arra hivatott, hogy megtanuljuk, hogy a szerelem néha nem elég. Megtanuljuk, hogy még a legszenvedélyesebb szerelemnek is szüksége van arra, hogy a két egymás fölött álló ember erőfeszítéseket tegyen a kapcsolatáért. Még mindig meg kell próbálnunk megtenni mindent azért, hogy sikerüljön. Mindig táplálni kell egymást, kellenek a szavak, a tűz, a láng, az intenzitás és az impulzusok.

Ha már megtanultad, hogy néha a legjobb módszer valaki iránti szerelem kifejezésére, ha egyszerűen többet és jobban szeretünk, akkor érted a fenti mondatokat.

Néha viszont egész egyszerűen muszáj elsétálnunk, hogy megmentsük magunkat attól a fájdalomtól, amit sosem fogunk már tudni megjavítani közösen.

Ilyenkor tanulod meg, hogy az, hogy szeretsz valakit, nem mindig jelenti azt, hogy azzal az emberrel látod a jövőt, és nem is jelenti mindig azt, hogy vele kell maradnod.

Nem tudod tettetni, hogy nem érdekel

Mindig irigyelted azokat, akik egy kapcsolat (legyen az bármilyen intenzív vagy bármilyen rövid életű is) végén úgy tesznek, mintha a fájdalom annyira mélyen gyökerezne, hogy inkább nem foglalkoznak vele.

„Annyira megbántottak, hogy számomra halott az illető.”

Úgy gondoltad, hogy erős, aki ilyet mond, és titkon azt képzelted, bárcsak lenne benned ennyi harag, hogy ignorálni tudjad az illetőt.

Valahogy mégsem ment.

Sokszor vágytál arra, hogy bárcsak meglenne benned a képesség, hogy töröld a számát, az üzeneteit. Nem tudtad kikövetni azonnal a közösségi médiában sem, és bizony előfordult, hogy igazi „sajnálom magam parádét” rendeztél, régi zenéket hallgattál és régi képeket pörgettél. Mintha azt akartad volna, hogy még jobban fájjon.

Teljes hülyeség. Mégis minek? Miért nem tudod egy határozott mozdulattal kiiktatni az életedből pont úgy, ahogy ő téged?

A válasz is tulajdonképpen nagyon egyszerű: mert te nem ilyen vagy. Mert ez neked nem megy. Te nem tudod az érzelmeket, megtörtént szépséges élményeket felülírni azért, mert valaki bántott.

Talán kellene. Vagy mégsem.

Az igazság abban rejlik, hogy ki is vagy valójában. És igen, tudom, de megint ezzel jövök: haragudj megint magadra azért, mert mélyen éled meg az érzéseidet, és még akkor is hűséges vagy a szerelmeidhez, ha ők épp nem azok?

Ez van. Te nem fogod tettetni, hogy már nem érdekel, mi van vele, hogy hogyan ér véget a közös történetetek. Mert véget ér, ezt elfogadtad.

Dühös is vagy persze, és sértett. Viszont nem tudsz úgy tenni, mintha soha nem szeretted volna.

Jobbat érdemelsz ennél a kapcsolatnál

Régebben elképzeltem, hogy amikor elhagyott a „nagy szerelem”, belerokkan a hiányomba, és rájön, én vagyok az igazi. Egy szép napon felébred, és eszébe jut, ő egész életében rám várt, ő és én, mi egy pár vagyunk, és egyébként is, nem tud nélkülem élni.

Rengeteg időt és energiát fordítottam arra, hogy különböző variációkban játszottam le szituációkat a fejemben. Aztán rájöttem, hogy ennél a katyvasznál sokkal jobbat érdemlek. Egy olyan embert, aki nem hagy el. Aki nehézségek esetén is marad egy kapcsolatban, aki nem a rossz passzomért hagy hátra, aki marad, bármilyen kísértésnek van is kitéve. Aki mindennap engem választ, újra és újra.

Te is ezt érdemled.

Egy olyan embert, aki nem ítéli el azokat a dolgokat, amiken keresztülmentél, aki érti, hogy azért vagy olyan, mert történtek veled kevésbé kellemes dolgok is. Egy olyan embert, aki akkor is veled van, ha éppen sötét óráidban talál.

Olyat érdemelsz, aki nem ijed meg a szeretetedtől, hogy boldoggá akarod tenni, és te is boldog vagy a közelében. Aki megérti, hogy már régóta rá vártál, és ennek a felelőssége nem nyomasztja őt. Aki értékeli, hogy szenvedélyesen szereted és kimutatod az érzéseid. Aki nem fél szeretni úgy, ahogy te is szeretsz.

Talán mindenkinek van olyan az életében, akit vissza kíván kapni, aki jó lenne, ha visszajönne. De mondjuk, inkább olyat érdemelsz, aki elmehetett volna, de mégsem ment. Ahelyett, aki elhagyott és nem jött vissza.

Talán érzékeny vagy, de megérdemled a szerelmet

Általában én voltam az a bizonyos „túl sok” lány. Meg túl érzékeny. Meg túl sokat kell szeretgetni. Meg túl sokat kérdez, ha bizonytalan a kapcsolatban.

Ismerős?

Aztán találkoztam a másik felemmel, akibe nem lettem szerelmes, hanem a legjobb barátom lett. Ő egyáltalán nem volt ilyen. Ő könnyedén élte az életet, nem idegeskedett semmin, és vitt magával kalandokon, éjszakákon át.

Jó barátom, aki szinte semmiben sem hasonlít rám. Jó barátom, aki akkor is szeret, amikor túl sok vagyok. Időnként nehezen viseli, és rám is szól, ha túlventilálom a dolgokat, de akkor is elfogad. Sőt, amikor más a véleményem, nem legyint rám, hogy már megint hisztizek.

Tudom, ilyen barátot meg kell becsülni. Az ilyen barátot igazán kell szeretni. Az ilyen barátra oda kell figyelni, mert néha komolyabb terápiás foglalkozás a vele való beszélgetés bármi másnál.

Nem mondanám, hogy ő sokkal szerencsésebb lenne a szerelemben. Tele van sebekkel, és néhányat különösen nehezen dolgoz fel, és sokszor ő is a párnájába zokog éjszaka.

Egymás mellett vagyunk idestova húsz éve, és bár nem mindennap beszélünk, hálás vagyok, hogy az életem része. Akkor is tanít engem, amikor nincs jelen az életemben. Tanít az elfogadásával, a tiszta szeretetével, mert vele biztonságban vagyok. Nem mindig értünk egyet, és néha össze is veszünk, de mellette szabadon kimondhatom a véleményem.

Mellette önmagam lehetek.

Emlékszem, egyszer egy átbulizott éjszaka után a Mekiben ültünk az Oktogonon, és azt mondtam neki, remélem, olyan férjem lesz, mint ő. Olyan, akivel hajnalig beszélgetek, bulizok, és még reggel is velem akar lenni, énrám kíváncsi. Akinek elmondhatom, hogy néha félek, szorongok, és aki emiatt nem tart gyengének. Sem amiatt, hogy az érzéseim időnként engem is megijesztenek.

Szóval, akivel teljes elfogadásban élhetek.

Mert megérdemlem.

Mert nekem is jár.

Ahogy neked is.

Maradsz az, aki voltál

Nem hagyod, hogy a rossz emberek tegyenek sebezhetővé. Mindig sérülékeny leszel olyanok közelében, akiket kedvelsz. Mindig finomabb leszel, mikor olyan emberről van szó, akivel törődsz, és mindig őszinte leszel. Nem leszel önző azért, hogy keményebbnek tűnj, és nem változtatsz ezen a felszínes emberek kedvéért.

Nem hagyod, hogy a rossz emberek eltántorítsanak a szerelemtől. Nem fogadod el, hogy az igaz szerelem már nem létezik. Hogy a „majdnem” kapcsolatok az új norma. Hogy szerencséd van, ha három randinál tovább jutsz valakivel.

Nem vagy hajlandó elhinni, hogy a modern randizás szerelem. Talán nehezebb valami igazit találni, de nem lehetetlen. Létezik. És nem vagy hajlandó hinni azoknak, akik azt mondják, hogy sosem fogod megtalálni.

Nem hagyod, hogy a rossz emberek tegyenek mérgessé, keserűvé, bosszússá. Inkább úgy gondolsz rájuk, mint az igazihoz vezető mérföldkövekre az úton. Inkább sajnálod őket, hogy nem mernek sebezhetőek lenni és igazán szeretni valakit, mint hogy magadat sajnáld miattuk. Inkább nézzenek bolondnak, amiért megpróbáltad, mint egy bunkónak a büszkeséged miatt.

Nem hagyod, hogy a rossz emberek változtassanak a szíveden. Nem engeded, hogy nyerjenek. Nem változtatod meg, ahogyan szeretsz. Ahogy érzed magad, mikor átadod mindened. Nem hagyod, hogy meggyőzzenek, hogy ezzel kiszolgáltatod magad. Nincs mindig igazuk.

Néha egyesek előrébb járnak a szerelem útján, mint mások. Megértik, megbecsülik, értékelik azt, ezért rajtuk áll, hogy jobb hellyé tegyék a világot. Hogy valami szokatlant csempésszenek a hitetlenek életébe, hogy ők legyenek a napfény a ködben.

Néha talán kicsit tovább tart másoknak utolérni minket, talán el is fognak lökni maguktól, mert nem tudják, mit tegyenek egy olyan szívvel, mint a miénk. De mi maradjunk hűek önmagunkhoz. Szeressünk tisztán továbbra is, és ne változtassunk a szívünkön!

Megteszed magadért azt, hogy elengeded ezt a kapcsolatot

Megteszed, hogy magasabbra helyezed a mércét. Nemet mondasz a lemondott programokra, a válasz nélkül hagyott üzenetekre. Nem vagy tökéletes, de ennél többet érdemelsz.

Megteszed, hogy kitartasz amellett, amit mondasz és amit gondolsz. Nem érdekelnek a kifogások, még akkor sem, ha annyira, de annyira szeretnéd, hogy igazak legyenek. Nem azok.

Megteszed magadnak azt a szívességet, hogy a mentális egészségedet a kapcsolati státuszod elé helyezed. Még akkor is, ha az ünnepek miatt sokan sajnálni fognak.

Megteszed magadért, hogy elengeded a múltad. Nélküle lépsz tovább. Annak ellenére, hogy rengeteg szép emléked van, még nem kell együtt maradnotok.

Megteszed magadért, hogy felnőttként viselkedsz. Elbúcsúzol ahelyett, hogy jelenetet rendeznél. Kirakod az életedből ahelyett, hogy átkozódnál. Belátod, hogy hol van helyed. És hol nincs.

Megteszed magadért, hogy a helyes dolgot teszed a könnyű dolog helyett. Elismered, hogy változtatnod KELL.

Megteszed magadért, hogy belátod, nem ő az egyetlen ember, akit életedben szeretni fogsz, még akkor sem, ha most őt szereted. Nem fogsz teljesen összetörni, mert tudod, hogy más kapcsolatok vannak még előtted.

Szereted magad annyira, hogy az önzőséget választod. Lehet, hogy nem leszel vele kedves, de most arra van szükséged, hogy erős legyél, még akkor is, ha éppen gyengének akar látni.

Szereted magad annyira, hogy belásd: nem szabad ebben a kapcsolatban maradnod tovább. Úgy érzed, felnőttél hozzá, hogy ki tudj lépni belőle.

Szereted magad annyira, hogy megtaláld az erőt ahhoz, hogy elsétálj. Egy olyan ember mellől, akivel az örökkévalóságot tervezted. Valaki mellől, akit teljes szívedből szerettél, és aki megbántott.

Megteszed magadért, hogy elhiszed, most egyedül kell lenned. Több időt kell töltened magaddal. És ettől nem félsz.

Megteszed magadért, hogy elveszíted, és a szabadságot választod.

Megteszed magadért, hogy esélyt adsz valaki másnak, valaki újnak.

És ez a más te vagy.

Ha te nem vagy erős, ki lesz az?

Nem azt mondom, hogy páros lábbal kell beleállni minden vitába és minden konfliktusba. Ahogy azt sem, hogy le kell gyalulni mindent és mindenkit, ami és aki szembejön. Nem azt, hogy mindennap harcolni kell és visszavágni és odamondani. Sőt még azt sem, hogy minden helyzetből nyertesen kell kikerülni.

A hangsúly azon van, hogy kell.

Nem kell mindennap magadra ölteni a szuperhősjelmezt. Még akkor sem, ha te ezt várod el magadtól. Nincs szükség arra, hogy mindennap a maximumot hozd.

Az erő néha abban rejlik, hogy csendben maradsz, hogy elsétálsz, hogy tudod, meddig terjednek az energiáid. Lehet kimerülni a csatában, és vannak megvívásra váró harcok, de nem mindenáron és nem mindig.

Ahhoz, hogy egész legyél, azt is tudnod kell(ene), hogy mikor elég az elég. Mikor annyi az annyi, ahonnan már nincs tovább.

Legyél erős a magad kedvéért, és tudd, hogy nem mindig kell küzdeni!

Amikor ezt felméred, amikor ezt tudatosítod és képes leszel alkalmazni is a mindennapokban, akkor közelebb kerülsz az igazi énedhez.

Az őszinte énedhez.