A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hullámok csapdája 1., 2013

Hullámok csapdája 2., 2014

Kék macska, 2018

A Szeráj, 2019

© Borbás Edina, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Borbás Edina

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-35-2

Mama, a szívemben örökké élsz!

San Francisco, 2035. április 3., hétfő

1. FEJEZET

Első nap

A sötétített üvegajtó visszatükröződésében végigmérem magam. Minden rendben. Szürke uniformisom az előírásoknak megfelelő. A szoknyám pont addig ér, ameddig kell. Ugyanolyan vagyok, mint bárki más.

– Nincs mitől félned, Michelle! – mantrázom halkan ma már úgy századjára. Büszkén tartom a csuklómra tetovált kódot a leolvasó elé. Úgy nyílik ki előttem a House of Pladge hatalmas ajtaja, mintha mindig is ide tartoztam volna. Ide, a világ legmodernebb és legexkluzívabb irodaházába.

Ahogy belépek, egy pillanatra bennakad a levegőm. A felhőkarcoló lenyűgöző előcsarnoka hirtelen letaglóz. A hatalmas épület belső tere szabadon nyújtózik az ég felé, és ebben a kupolás üvegtető sem állítja meg. Szinte szédítő a magasság. Ezerszer és ezerszer elképzeltem már, milyen érzés lesz ide belépni, de álmomban sem gondoltam volna, hogy ekkorát dobban a szívem.

– Michelle Goldberg, az ön azonosítója 2010. 02. 27./MG lesz, besorolása piros. Kérem, maradjon a sávjában! – szólal meg a telefonomon egy kellemes női hang. Hitetlenkedve pillantok a mobilomra. Ilyen gyorsan felcsatlakozott rá az épület? Hm, milyen bolondálló az azonosítóm! Nem bízzák a véletlenre. A születési számom és a monogramom – morfondírozok tovább, de a házból jövő ingerek hirtelen visszarántanak a földre.

Alattam a márványpadlón felvillan a nekem kijelölt LED-csík, ami még pirosan világít. Az előttem haladó nő közelebb van, mint a megengedett másfél méter, ezért várnom kell. Ahogy rápillantok a telefonom kijelzőjére, már látom is az új alkalmazást.

– Orix vagyok, a House of Pladge koordinátora. Kérem, kövesse az utasításaimat! – válaszol kimondatlan kérdésemre a kellemes hang. Örülök, hogy bemutatkozott. Könnyebb így, hogy már tudom, hogyan szereti magát szólíttatni. Egy pillanatra azért zavarba jövök. Be kell mutatkoznom, vagy mindent tud rólam? Hirtelen eszembe jutnak azok a dolgok, amiket a minap olvastam. Azt pletykálják, hogy a House of Pladge mesterséges intelligenciájának megalkotója, Bruce Conor halott feleségének hangját táplálta a gépbe. Vajon mentett át az egyéniségéből is valamit, vagy ennél a pontnál megállt? A nyilatkozataiban ezt határozottan cáfolja, de a szerelem sok mindenre képessé teszi a szenvedő felet. Nem tudom, én hogy viselném, ha elveszíteném a szerelmem. Még csak elképzelni sem tudom. Ahhoz először szerelmesnek kellene lennem…

– Üdvözöllek, Orix. Most járok itt először. – Megköszörülöm a torkom, mert hirtelen elcsuklik a hangom. – Az ötvenkettedikre megyek állásinterjúra.

– Tudom, Michelle – hangzik a kurta válasz, és a LED-csík zöldre vált előttem. – Indulhat!

– Orix, kérdezhetek valamit? – suttogom a telefonomba, miközben kikapcsolom a kihangosítót, és a készüléket a fülemre szorítom.

– Tessék, Michelle, ha tudok, válaszolok.

Összeszedem a bátorságom, és belevágok.

– Sokan jöttek már az állásinterjúra?

– Sok? Ez a fogalom elég tág… Konkrétabb kérdést kérnék, ha lehetne.

– Oké, bocsánat! – sóhajtok nagyot. Ha mesterséges intelligenciával beszélek, hajlamos vagyok megfeledkezni magamról és emberszámba venni. – Hányan jöttek az állásinterjúra?

– Hatan, de ön az egyetlen afroamerikai származású.

Hirtelen meg kell álljak.

– Tessék? – rebegem zavartan.

– Hatan, de ön az egyetlen afroamerikai származású – ismétli el Orix ugyanabban a tárgyilagos hangnemben, mint ahogy azt az előbb is tette.

Sértetten felemelem az állam, és komolyan vacillálok, hogy visszaforduljak-e.

– Értem. Akkor ezek szerint nincs semmi esélyem – mondom keményen, de halkan, hogy a koordinátoron kívül senki se hallja. Olyan nyers és olyan tapintatlan ez a program, hogy a kezdeti csodálatom egy pillanat alatt elpárolog.

– A semmi az nulla százalék, de én ezt nem tartom reális számításnak – nyugtázza gépiesen.

– Miért emelted ki, hogy színes bőrű vagyok? – suttogom még halkabban a telefonba.

– Mert arra a következtetésre jutottam, hogy a kérdése nem a jelentkezők számára, hanem a felvétele esélyeire vonatkoznak, és úgy ítéltem meg, a bőrszín is befolyásoló tényező, mivel a vezérigazgató nem afroamerikai. Számításaim szerint tehát esélye a felvételre… Elnézést, ez nem közölhető információ. A 102-es a maga liftje.

Egészen felzaklatott ez a beszélgetés. Hiába hordunk egyforma, szürke uniformist évek óta. „Nincsenek már különbségek!” Hát nem ezt szajkózzák a giga hirdetőtáblák? És mégis, az esélyek kiszámításánál ez a program még mindig figyelembe veszi a bőrszínemet. Egyforma ruha, egyforma cipő, egyforma elbírálás, nem nélkül született, egyforma gyerekek… Na persze!

– Nem szállt be a liftbe! – jegyzi meg szemrehányón a testetlen női hang, és vibrálni kezd alattam a LED-csík. Biztos most tervezi újra az útvonalamat, és ez megzavarhatta azt az érzéketlen agyát. Tuti nincs hozzászokva ahhoz, hogy ne úgy történjenek a dolgok, ahogy azt „ő” akarja. Valahogy elégedettséggel töltött el ez a gondolat, és kiegyenlítettnek tekintettem a számlát.

– Elnézést, elgondolkoztam – simítok végig reszkető kézzel puha hajamon. Korán keltem, hogy fényesre és simára vasaljam göndör tincseimet. A legjobb benyomást akartam kelteni, de tejeskávé színű bőrömön és zöld szememen nem tudok és nem is akarok változtatni. Az sosem lesz olyan, mint egy „fehér”-nek. Soha! Ha ez itt hátrány, akkor lehet, hogy nem is szeretnék ide tartozni. Bár anyám fehér volt, én mindig is büszkén vállaltam apám génjeit. Sem ide, sem oda nem tartozom, és ezt a keresztet, mióta csak az eszemet tudom, cipelem magammal.

– A 202-es lesz a következő lift – szólal meg ismét Orix.

Végignézek a hatalmas előcsarnokon, és hirtelen nem látok mást, csak az egyforma hangyák vonulását a zöld LED-csíkokon. Minden szürke uniformisba bújtatott nő és minden szürke öltönyös férfi a fülére szorítja telefonját, és siet a neki kijelölt lifthez. Valamennyien Orixszal beszélnek.

– Most leteszem – nyomom ki a mobilom, és hogy ne tudjon elérni, ki is kapcsolom. Nem ellenkezni akarok, csak hirtelen sok lett ez az egész. Két éve nem jártam már San Francisco belvárosában, és most sokként ér ez a rengeteg impulzus.

– Oké. 202-es! – mondom ki hangosan, és engedelmesen követem a zöld csíkot a padlón. Az előttem haladó férfi sem szorítja fülére a telefont. Vajon neki is elege lett? Vagy nincs nála mobil? Próbálom felmérni, és valami megmagyarázhatatlan érdeklődést ébreszt bennem. Ahogy figyelem egyenletes mozgását, férfias nyakát, amin látványosan kúszik fel egy tintakék, furcsa, tetovált szimbólum, egy akcióhős jut róla eszembe. Az öltöny alól kikandikáló kézfejét is tetoválás díszíti, de a bal keze biomechanikus, akárcsak az én bal alkarom és a kézfejem, ám nála a ruha miatt nem látni, meddig tart az implantátum. A tetkói nem a mostani lézertechnikával készültek. Ezeket még emberi kéz alkotta az új időszámítás előtt, amikor még nem volt megtiltva az érintés. A vírus előtt tehát szabad életet élt – nyugtázom magamban, és visszagondolok a gyerekkoromra, amikor a társas kapcsolatok még nem a virtuális térben történtek.

Mintha a férfi megérezte volna, hogy valaki bámulja, megáll a lift előtt, és hátrafordul. Egyenesen a szemembe néz. Markáns arcát gondosan ápolt szakáll keretezi, ami férfias arcvonásait még karakteresebbé teszi. Kék szemének villanása szinte beég a retinámba. Zavartan elkapom a tekintetem, és próbálok tudomást sem venni róla.

– Piros! – szól hirtelen, szinte gépies hangon.

– Tessék?

– Túl közel jött, piros a vonal – mutat le maga elé.

– Oh, elnézést! – hátrálok vissza. Egy kínos pillanatig hallgatok, majd próbálom feloldani a helyzetet: – A 202-es lifttel megyek én is… Az ötvenkettedikre.

Nem válaszol, csak végigmér. Jó alaposan. Tekintete megáll a biomechanikus kezemen, majd elfordul.

Lekezelő seggfej! – mondom magamban, és elhatározom, hogy innentől kezdve levegőnek nézem, akármi történjék is.

Mikor beszállunk a hatalmas, saválló liftbe, Orix azonnal rákezdi:

– Michelle Goldberg, kapcsolja vissza a telefonját!

Eszem ágában sincs visszakapcsolni a mobilt. Kellő távolságra megállok az öntelt alaktól, és keresztbefont karral várom, hogy a liftajtó becsukódjon.

– Michelle Goldberg! Felszólítom, hogy kapcsolja vissza a telefonját, ha azt akarja, hogy elindítsam a liftet – válik a koordinátor hangja erőszakossá.

– Kapcsolja be! Sietek! – néz rám a férfi. Csak kék szeme árulkodik némi indulatról, a hangja teljes érzelemmentességről tanúskodik. Mint egy lélektelen robot, ébred fel bennem hirtelen a gondolat, de a teste annyira emberi, hogy azonnal el is vetem az android ötletét. Csak egy érzéketlen, kiégett alak, semmi több. Mostanában egyre gyakoribb ez a jelenség. Sokan a kibertérben élnek, és a valós fizikai világban nem nagyon tudnak mit kezdeni magukkal. „Idefent” igazi, lélektelen zombik.

– Orix így is tud velem kommunikálni – mutatok a liftajtó mellé felszerelt hangszóróra.

– Bruce, ha sietsz, kérlek, szállj át a 203-as liftbe! Soron kívül felviszlek az ötvenkettedikre – szól a hang lágyan.

Mi a fene? Ez most komoly? – pislogok hitetlenkedve.

– Nem kell, Orix. Indítsd csak el ezt! Te is tudod, hogy a mobil kikapcsolása nem számít elsőfokú engedetlenségnek. Ne akadékoskodj! – Úgy beszél ezzel a géppel, mintha régi ismerősök lennének.

Akkor mégsem zombi, csak velem nem akar emberi módon beszélni – állapítom meg azonnal. Kicsit bosszant, hogy egy programmal humánusabb hangnemet üt meg, mint egy hús-vér egyénnel, aki történetesen én vagyok. Hová fajult a világ? Na pont ezért vagyok itt! Vissza kell terelni a társadalmat a valós fizikai létbe! – állapítom meg, megbizonyosodva arról, mégiscsak jó helyen vagyok.

Az SOE nevű nagyvállalat, ahova ilyen izgatottan igyekszem, pont ezt tűzte ki célul. „Építsünk valós kapcsolatokat, szülessenek ismét gyerekek!” Ez a szlogenjük, és én semmire sem vágyom jobban, mint erre. Ha megteremtjük a megfelelő jogi és pszichológiai hátteret, talán visszaszoktathatjuk az embereket az érintésre.

A program lágyan folytatja:

– Rendben, Bruce, de csak a te kedvedért! Michelle-től pedig levonok egy pontot! – válik keményebbé a hangja.

– Miért nem mindjárt kettőt? – motyogok magam elé, de persze a koordinátor éles szenzorai elől nincs menekvés.

– Rendben, Michelle, akkor kettőt – egyezik bele azonnal, és már csukódik is az ajtó. Nem merek többet szólni, inkább némán tűröm, hogy megindulunk felfelé. Azért egy bosszús szemforgatást megengedek magamnak.

– Debussy jó lesz, Bruce? – kérdezi negédesen Orix, és meg sem várja a választ, már indítja is a Clair de Lune-t.

A férfi rám néz, majd üres tekintettel közli:

– Jobb, ha megjegyzi, Orixszal nem érdemes ellenkezni.

– Köszönöm, megjegyzem! – fordítok neki hátat, és már alig várom, hogy újra kinyíljon az ajtó. Innentől kezdve nekem levegő lesz a pasi, döntöm el. Szerencsére neki sincs több mondanivalója.

A lift lassan halad felfelé. Szinte kínosan lassan. A zene kezd lenyugtatni. Egészen kellemes így, hogy minden zavaró tényező megszűnt körülöttem. A férfinak háttal állok, így nem látom az idegesítő képét, Orix sem csicsereg, csak a dallamok pattannak vissza a fémfalak sima felületéről. Mintha egyedül lennék és szállnék, emelkednék az izgalmas jövő felé.

Aztán hirtelen valami történik. Még csak a huszonnegyedik emeletnél járunk, amikor megáll velünk a lift. A zene elhallgat, én pedig hátrakapom a fejem, hátha utastársam érti, mi történik itt. De ő is felhúzott szemöldökkel nézi a huszonnégyes számot. Mi a jó élet történhetett? Nem ez a világ egyik legmodernebb és legbiztonságosabb épülete? – gondolom riadtan, és érzem, kezd összeszorítani ez a hely.

– Sajnálom, egy kis türelmet kell kérnem. Életbe lépett a karanténprotokoll. Igyekszem mihamarabb megoldani a helyzetet – szól Orix, majd újra csend. Mélységes csend.

– Mi? – pislogok értetlenül, és visszakapcsolom a telefonom, de a rendszer nem válaszol. – Mi a… Orix, visszakapcsoltam a telefonom, azonnal jelentkezz! – szólok a készülékbe, de a lift és a mobilom is hallgat. Még térerő sincs ebben a nyüves konzervdobozban, én meg itt állok a semmi közepén egy vadidegennel! Kattogni kezd az agyam a víruson és zárt felvonón. Nem tudom, melyiktől félek jobban: a kórtól vagy a zuhanó lift gondolatától, amiből nincs menekvés. A sarkköri jég olvadásával kiszabadult vírus, a latebras sok áldozatot követelt már, és időről időre végigsöpör az emberiségen. De az nem lehet, hogy ide is bejutott! Az lehetetlen! Valami más lesz a karantén oka – győzködöm magam elég csekély sikerrel. A szívem úgy zakatol, mint egy gőzmozdony, a kezem izzad, a torkom hirtelen kiszárad, és szinte már érzem is a milliárdnyi aprócska vírust keringeni a levegőben, amik csak arra várnak, hogy belélegezzem őket, és ha ez még nem lenne elég, az agyam azt is vizualizálja, ahogy zuhanunk a lifttel.

Kétségbeesetten keresem a kiutat. Az egyetlen nyitható kijáratnak a plafonon lévő levegőztető látszik, de hiába pipiskedek, még magas sarkúban is csak 168 centi vagyok – a lift belmagassága pedig legalább 270. Még csak a közelében sem járok a plafonnak.

Bruce arca teljes érzelemmentességet tükröz. Annyit tesz csak, hogy a falnak támaszkodik, és karját keresztbe fonja mellkasa előtt. Annyira bosszant, hogy legszívesebben sikítanék.

– Csináljon már valamit! – szegem meg végül saját fogadalmam, és csak hozzá szólok, hiszen ez most mégiscsak vészhelyzet. Ő viszont, úgy látom, továbbra sincs beszédes kedvében. Szenvtelen arccal nézi, ahogy erőlködök. Mérgemben végül leveszem a cipőmet, és a plafonnak hajítom, hátha leesik a szellőző ajtaja, de az meg se moccan. A fekete tűsarkúm hangosan koppan a padlón. Ott hever kettőnk között. Eléggé ostobának és kétségbeesettnek érzem magam. Ziláltan felé lépek, de a földön lévő LED-csík átvált pirosra.

– Áh, a másfél méter! – fújtatok idegesen. – Gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm a korlátozásokat! Majd letérdelek, és addig nyújtózom, míg el nem érem a cipőmet.

– Nem értem, ez mire volt jó? – szakítja meg végül a hallgatást Bruce, és felmutat a lift plafonjára.

– A szellőző. Az az egyetlen lehetséges kijárat. Mit nem ért? – rogyok le a földre, és visszaveszem a cipőmet. Fel se nézek rá. Nem akarom látni a tekintetében a megvetést. Anélkül is elég nevetségesnek érzem magam.

– Most türelmesen kell várnunk. Nem kell kétségbeesni, Michelle.

– Ne Michelle-zzen! Ne mondja ki a nevem, mintha régi ismerősök lennénk! – A hangom remeg a kétségbeeséstől és a sírásközeli állapottól. Legszívesebben elillannék innen, mint a kámfor. Egyszerűen csak a gondolat erejével átteleportálnám magam, mint ahogy a kibertérben szoktuk.

– Rendben, akkor hogy szólítsam? – sóhajt, és kicsit félrebiccenti fejét.

– Sehogy! – nézek rá dacosan, de gyorsan elkapom róla a tekintetem. Szemem zugában gyűlni kezd a könny. Évek óta nem ütötte fel a fejét a vírus. Miért pont itt? Miért pont most? – teszem fel magamban a költői kérdést.

Bruce hallgat egy darabig, majd ő is leül a földre, és próbál higgadtan beszélni:

– Ne essen kétségbe! Igazából mázlija van. Én kék besorolású vagyok, ami azt jelenti, hogy prémium ellátásban lesz részünk az elkövetkezendő két hétben.

Istenem, de bánom, hogy nem olvastam el tüzetesebben a ház szabályzatát! Fogalmam sincs, mit jelentenek ezek a szín szerinti besorolások, de ami még jobban aggaszt, hogy ha a vírus valóban beszabadult az épületben, akkor itt kőkemény rendszabályok lépnek életbe.

– Két hét… és miben lesz részünk? Az nem lehet! – suttogom magam elé. Nem tudok mit tenni, ki kell engednem azt a könnycseppet, ami a szemem zugában összegyűlt. – Három éve nem volt karantén – suttogok tovább. – Három éve… – Próbálom megőrizni maradék méltóságom foszlányait, és nem bömbölni, mint egy kiskamasz. Visszanyelem a könnyeim.

Bruce a saválló falnak támasztja fejét, és higgadtan közli:

– Hát most van! Örüljön, hogy csak tizennégy nap! Nekünk legalább van elég tesztünk, hogy a többhullámos tesztelésen átessünk. Ha máshol ért volna minket a karantén, ott akár egy hónapig is várhatnánk, amíg kiderül, hogy negatívak vagyunk-e.

– Orix! – szólok reménykedve, hátha válaszol, és cáfolja az egészet, de nem jelentkezik. – ORIX! – ordítom még egyszer, most már erélyesebben. Nekem ez a tizennégy nap elképzelhetetlen egy ilyen férfival összezárva. Lehet, hogy ő ezt nem látja tragédiának (elképzelhető, hogy egyáltalán nincsenek érzelmei), de én ebbe a gondolatba majd beleőrülök.

Bruce, úgy látszik, megelégeli a hisztimet. Talán  már ő is ideges, mert megfeszül az állkapcsa, és egy pillanatra lehunyja a szemét, hogy ne is lásson.

– Orix, 2.0.2.9 – szól feszülten.

– Igen, Bruce? Valami baj van? Miért használtad a biztonsági kódot? – válaszol végre a koordinátor. Ezek szerint ez a férfi valami vezető lehet itt, ha biztonsági kódokkal dobálózik – állapítom meg magamban.

– Tájékoztass!

– A latebrasvírus két órával ezelőtt került be az épületbe. Még aktív. Az előcsarnokot átvizsgálva a fertőzés határozottan kimutatható, ezért a House of Pladge teljes területe lezárásra került, de az ózongenerátorok nem működnek, csak a gázos fertőtlenítés. Az épületben 1415-en tartózkodnak, ebből 315 fő kék, 897 sárga és 203 piros besorolású. Sajnálatos módon a veled tartózkodó Michelle Goldberg nem különíthető el tőled, annak ellenére, hogy piros a besorolása. Most készítem az elhelyezési táblázatot. Néhány perc, maximum negyedóra, és indítom a liftedet.

– Mi történt az ózongenerátorokkal? – kérdezi a lifttársam feszülten, miközben a homlokán mély árkot rajzol az aggodalom.

– Még nem tudom a meghibásodás okát, de rajta vagyok az ügyön. A karbantartókat már kivezényelték – válaszol a koordinátor magabiztosan.

– Csak ügyesen! – jegyzi meg Bruce.

– Mindig az vagyok, édes! – búgja Orix, szinte már súrolva a flört határát.

– 9.2.0.2 – zárja le végül a beszélgetést egy kóddal Bruce, és felém fordul. – Hallhatta, nemsokára indul a lift.

Értetlenül pislogok felé, és próbálom összerendezni a gondolataimat. A legfontosabb kérdésekkel akarom kezdeni.

– Mi az a kék besorolás, és mit jelent az, hogy nem vagyunk elkülöníthetőek?

– Az előbb mondtam már, mit jelent a kék besorolás. Ha nem figyelt és nem olvasta el az épület szabályzatát, akkor így járt. Én nem ismétlem önmagam.

Úgy érzem, azonnal felrobbanok, de nyelek egy nagyot, és a leghiggadtabb hangomon próbálok megszólalni:

– Figyeltem az előbb is. Prémium ellátást említett, ami akármit is jelenthet!

– Majd megtudja.

Látszik rajta, hogy legszívesebben ezt a beszélgetést is lezárná egy kóddal, de én nem hagyom magam lerázni.

– Tehát mit jelent az, hogy nem vagyunk elkülöníthetőek?

Felhúzza a szemöldökét, és úgy néz rám, mint aki tényleg nem érti, mit nem értek.

– Nem tudom, mire gondol. Nem vagyunk elkülöníthetőek. Szerintem ez tisztán lefesti a helyzetet. Ez egy értelmes mondat, és fogalmam sincs, melyik része az, ami nem világos?

– Mi össze leszünk zárva? – pontosítok a kérdésemen, mintha egy mesterséges intelligenciához beszélnék.

– Igen. Mi össze leszünk zárva – bólint végül.

Próbálom megemészteni az imént hallottakat, és le sem veszem a szemem a férfiról, aki az elkövetkezendő két hétben akaratlanul is az „élettársam” lesz. Abba bele se merek gondolni, mi van, ha vírushordozók vagyunk, és a két hétből két hónap lesz!

Hány éves lehet? Talán harmincöt, plusz-mínusz öt év – latolgatom, miközben ő is engem vizslat. – Ha csak fényképen látnám, gyönyörű férfinak tartanám, de így, hogy táncol az idegeimen… Egy jóleső sóhajjal gyorsan elfújom a gondolatot.

– Ki ez a nő? – mutatok a hangszóró felé.

– Orix.

– Tudom a nevét, csak nem tudom eldönteni, hogy most valóban egy mesterséges intelligenciával vagy egy élő személlyel diskurálunk. Néha az az érzésem, mintha flörtölne magával, pedig ilyet alapesetben egyetlen program sem tesz.

– Szerintem egyértelmű, mi is ő – néz rám kifürkészhetetlen tekintettel.

– Istenem, de nehéz ez a beszélgetés! – hajtom előre a fejem csüggedten, és hatalmasat sóhajtok: – Tehát ez egy gép?

– Attól még, hogy nincs emberi teste, semmiképpen nem nevezhető gépnek – szorítja össze dacosan az ajkait.

Úgy érzem, ha nehezen is, de megkaptam a választ. Kék szeme az eddiginél is komorabbá válik. Mintha a közöttünk lévő távolság a duplájára nőtt volna – úgy ül a lift másik sarkában, mint egy hideg, kőkemény márványszobor. Tekintete ködössé válik, a gyász fekete fájdalma jelenik meg benne, és mintha itt sem lennék, úgy bámul el mellettem a semmibe. Vajon mi ez a hirtelen jött mélyrepülés? Eddig olyan szilárdnak, olyan sérthetetlennek tűnt, mint egy acélsodrony – nézek rá fürkészve, és megpróbálok belelátni gondolataiba, de mélyen magába zárkózik.

A lift világítása hirtelen lekapcsol, és csak a padlón lévő zöld LED marad égve. Csak a zöld fény és körülötte a sötétség. Páni félelem kúszik fel a gerincemen, egyenesen az agyamig. Rettegek a sötéttől, rettegek ettől az egész kiszolgáltatott helyzettől. Úgy vesz körül a feketeség, mintha egy borzalmas tragédia előjele lenne. Élesen felsikítok, de nem teljesen tudatosodik bennem, hogy ez a magas, szinte földöntúli hang az enyém.

– Lezuhanunk! – nyöszörgök halálra váltan. Eldőlök, és összegömbölyödök a földön.

– Nem zuhanunk le – próbál nyugtatni Bruce, de én úgy reszketek, mint a nyárfalevél. – Michelle, vegyen levegőt, mert a végén még elájul! Nem lesz semmi baj. Michelle, hall engem?

Most nem bánom, hogy kimondta a nevem. Ez valahogy a földön tart, és nem engedi, hogy elveszítsem az eszméletemet. Veszek egy aprócska levegőt, de a félelem vasmarokkal szorítja a tüdőmet. Kezdek szédülni. Ott reszketek a sötétben, és az elviselhetetlenségig nyúlik a csend. A szemem lassan hozzászokik a kevés fényhez, de minden pillanatban azt várom, hogy mikor kezdjük el halálos zuhanásunkat.

Bruce zavartan fészkelődni kezd.

– Az ötvenkettedik? Ugye jól emlékszem, hogy az ötvenkettedikre akart menni? – próbál valamiféle beszélgetést kezdeményezni, de hallom a hangján, hogy ez nagyon nehezen megy neki. Ő sem nyugodt, de mindent megtesz annak érdekében, hogy higgadtnak látszódjon. Én csak egy aprócska bólintással tudok reagálni.

Megköszörüli a torkát, és bizonytalanul folytatja:

– Onnan gyönyörű a kilátás. Az egész banki negyedet látni, sőt még az óceánt is.

– Tériszonyom van – jegyezem meg összeszorított fogakkal.

– Akkor mit keres itt?

Nem tudok válaszolni. A lift egy pillanatra megrázkódik, és itt a vég. Nincs több levegőm, nincs több ép gondolatom, csak a jéghideg rettegés marad. A bénító félelem, ami uralja az egész testem. Még a látásom is elhomályosul, amitől elvesztem a fókuszt. A környezetem ködös pacává torzul, én pedig ott ragadok a bensőmben egy mocsár kellős közepén. Egyedül a szívem mozdul. Olyan hevesen ver, hogy a fülemben csak annak az észveszejtő dübörgésnek a hangját hallom, ami majd szétveri a mellkasomat.

Hirtelen elindulunk, de nem lefelé zuhanunk, hanem csigalassan felfelé araszolunk Debussy zenéjére, ami hirtelen ismét kitölti a néma teret.

Orix újra bejelentkezik, mintha mi sem történt volna, miközben visszakapcsolja a teljes világítást.

– Bruce! – duruzsolja a hangszóró. – A harminckettedik emeleti saját garzonodba osztottalak be, bár sajnálatomra ott nem tudlak szemmel tartani. Ki kell majd jönnöd a folyosóra, ha kommunikálni akarsz velem. Igaz, ezt te már jól tudod.

– Köszönöm, tökéletes lesz. Nem csalódtam benned – sóhajt Bruce, és feláll a földről. – Mi volt ez az előző dolog?

– Ez kék szintű információ. Nem mondhatom el így, hogy egy piros besorolású is jelen van – válaszol a koordinátor, mire Bruce rám pillant.

– Értem. Rád csatlakozom. – Lehajol, és biomechanikus mutatóujját a zöld LED-csíkhoz érinti. Hallgat néhány másodpercig, majd megszakítja a kapcsolatot.

– Mindenkit beosztottál már? – kérdez ismét hangosan. Gondolom, nem szeretne kizárni a kommunikációból, de az igazság az, hogy ha kihagyna, akkor sem sértene a dolog, mert a pánik olyan mértékben bilincsbe zár, hogy nem tudok másra figyelni.

– Persze és az ellátást is leszerveztem. Michelle, szóltam a cégnél, hogy az épületben tartózkodik, és feltett szándéka volt megjelenni az állásinterjún.

Nem válaszolok. Szeretném kimondani, hogy köszönöm, de nem megy. Összegömbölyödve fekszem a földön reszketve, és figyelem a lift egyenletes moraját és a zenét.

Végül megállunk, és kinyílik az ajtó. Szabadulhatnék. Végre kiléphetnék ebből a konzervdobozból, de valami nem enged moccanni. Még mélyebbre zuhanok a bensőmbe. Hallom a szavakat, valakik beszélnek, de nem tudom értelmezni őket.

– Jól van, Michelle? – szólít egy mély hang.

– Magas a pulzusa, de semmi más eltérést nem észlelek – nyugtázza egy női hang teljes tárgyilagossággal.

– Sokkot kaphatott? – kérdezi a férfi, és hallom, ahogy közelebb jön egy lépést.

– Ezt teljességgel kizárom! A vérkeringése kielégítő, a létfontosságú szerveinek oxigénellátottsága megfelelő. A tünetei idegi eredetűek lehetnek, de erre nincsenek megfelelő diagnosztikai programjaim, amiket lefuttathatnék rajta.

– Azt hiszem, meg kell szegnem az 1.1-es szabályt.

– Azt nem teheted, Bruce! Nem érhetsz hozzá! – válaszol a nő döbbenten.

– Te is látod, hogy nem mozdul. Úgy fekszik ott, mintha ájult lenne, de nyitva a szeme. Közelebb kell mennem.

– Megtiltom! – üvölti a nő, pont úgy, mint egy féltékeny feleség, és minden pirosan kezd villogni körülöttem. Hallom, ahogy valaki közeledik hozzám, és határozottan inaktiválja a programot.

– Orix, 9.2.0.2, kikapcs! – És a hangszóró elnémul, a piros villogás megszűnik, én pedig a levegőbe emelkedem.

Lebegek. Vagy felemeltek? Új dobbanást hallok az enyém mellett zakatolni. Ez nem az én szívem ritmusa! Ez valaki másé! Érzem az arcomon az inge anyagát és az alatta feszülő meleg testét. Az illata olyan, mint az édes tejé. Még mindig ernyedt vagyok, de a biomechanikus kezem hirtelen életre kel. Megérint valamit. Valamit, ami… nem is tudom, talán szakáll? A kezem egy férfi arcát simogatja? Jézusom, azonnal hagyd abba! Nem hagyja, makacs egy kéz. Továbbra is érzem az idegen arcot az ujjaim alatt. Milyen rég érintett a kezem férfit! Az is lehet, hogy az új kezem még soha. Mióta is van meg? Közel két éve. Akkor ezért olyan kíváncsi a szakállra. A tudatom ott fekszik mélyen lent, és nem képes visszatérni a testembe, míg a kezem nagyon is jól érzi magát a meleg arcon.

– Felébredt, Michelle?

A szám nem mozdul, csak a kezem.

Jézusom, ez haj? Beletúrtam a férfi hajába? Vissza kell térnem! Vissza kell térnem! – üvöltöm belül, és végre kitisztul körülöttem a kép. Bruce egy szürke, jellegtelen folyosón visz, én pedig kezdek mocorogni a karjában.

– Tegyen le! – suttogom kissé kábultan, mintha altatásból tértem volna vissza.

– Néhány lépés, és a lakásban leszünk – válaszol mély, búgó hangján.

– Kérem – suttogom.

Ez mintha varázsszóként hatna rá: lehajol, és letesz a földre. Megáll előttem, és úgy néz, mint aki teljesen tanácstalan, mit is kezdjen most velem.

– Pihenek itt egy kicsit. Mehet nyugodtan – rebegem kábán, miközben próbálom tudatosítani magamban, hogy végre nem a liftben, hanem egy biztonságos, zárt folyosón pihenek, ahol nem zuhanhat le velem a padló.

– Ez a 32/2 lakás – mutat a háta mögötti ajtóra.

És valóban, ott díszeleg rajta egy nagy kettes. A folyosó végén vagyunk, amit egy sötétített üvegablak zár le. Kilátni rajta. San Francisco banki negyedének hatalmas épületei úgy sorakoznak egymás mellett, mint megannyi csillogó gyufásdoboz.

Egy pillanatra elmélázok. Látszatra semmi sem változott. Az épületek az utcák, az autók… Most mégis úgy érzem, szinte minden megváltozott. Nem az épületek, inkább én. Pont úgy érzem magam, mint a kemo után, ami kiszívta belőlem a fiatalságot és az életerőt. Hirtelen öregnek és fáradtnak érzem magam, pedig csak most töltöttem be a huszonnégyet. Nem akarok még felkelni. Jó itt ülni és nézni ki az ablakon. Az épületek mögött megcsillanó óceán kék vize kezd megnyugtatni.

Zavartan toporog előttem az a férfi, aki a legszigorúbb tiltások ellenére a karjában hozott el idáig. Istenem, milyen finom a bőre illata! – gondolom fáradtan, és lehunyom a szemem.

– Rendben, akkor én bemegyek, és nyitva hagyom az ajtót – szól bizonytalanul, és a csuklóján lévő kóddal kinyitja a bejáratot.

Nem szólok vissza, csak elcsigázva utánapillantok, majd nézem tovább az ablakon kívüli világot, és próbálom elfelejteni az illatát.