Elsők

Veni, vidi, vici

Szegibalázs

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Előszó

Kedves Olvasó!

Nagy örömömre szolgál bejelenteni, hogy hosszas várakozás után végre fizikai formájában is elkészült az első könyvem! Remélem, hogy vártad már nagyon, hogy belevághass a fejemből kipattant sztori olvasásába, mert nem titok, én már nagyon!

Mielőtt azonban odalapoznál az első fejezethez, kérlek, hogy fussad át a következő oldalon kezdődő interjút is, amiből sok információt tudhatsz meg a könyv születésének körülményeiről, olvasási tippekről, valamint a kiadás utáni tervekről is!

Kellemes időtöltést!

„Olvassa, amit írtam, az olvasás öröméért! Bármi egyebet talál benne, arról árulkodik, amit magával hozott az olvasáshoz.”

/E. H./ 

Interjú a szerzővel

Kezdjük az elején! Ki vagy te? Mesélj magadról egy kicsit!

Magas, barna férfi felemás cipőben. Amúgy nincs karikás ostorom, nem vagyok… Mit szoktak egyáltalán ilyenkor mondani?

Név, foglalkozás, a bankkártyád elején és hátulján lévő számsorok... Ilyen információk őszintén érdeklik az embereket.

Értem. Szegi Balázs vagyok, egy Fejér megyei kis falucskában cseperedtem fel, jelenleg is ott élek. A harmincas éveim legelejét tiprom egyszer több, máskor kevesebb sikerrel. Hétköznapokon egy székesfehérvári vállalatcsoport egyik cégénél dolgozom, hétvégente nem. Itt mondjuk valami elcsúszhatott a vershez képest, mert nem lettem se tűzoltó, se katona, s nem is vadakat terelő

juhászként keresem a kenyerem. Szeretem a kutákat, nincs priuszom. A többit priviben…

Honnan jött az ötlet, hogy írj egy könyvet?

Ez egy kacskaringós, szénaboglya történet. Egyik oldalról azt kell tudni, hogy mindig is érdekeltek azok a dolgok, amik a kreativitást, a humort és talán még a művészetet is érintik. Ez a vonal anno kimerült abban, hogy középsuli magasságában születtek poénos versikék, rövid történetek. Szerepeltem az iskolai és a környékbeli ünnepségeken, színdarabokban, de később volt amatőr stand up körünk is az egyetemen. Persze ezek szakmai szempontból mind amatőrnek számító ügyek voltak, de úgy vettem észre, hogy tetszett a közeli ismerősöknek. Még vicceltek azzal is, hogy egyszer érettségi tétel leszek. Előre sajnálnám azokat a szegény nebulókat, akik ezt a tételt húzzák ki: ebben az évben született, volt egy Pufi nevű, keverék kutyája és egy szarvas kormányos bicaja, amivel eltörte a kezét. Szerelmi élete balladai homály (mondjuk, ezért a kifejezésért lehet, hogy plusz pont járna).

Aztán az iskolák után, a munka világában egyre inkább megkoptak az imént említett tevékenységeim, s azon kaptam magam, hogy kezdek belecsúszni abba a mederbe, amiben a legtöbb ismerősöm tengeti a szürke napjait, holott tudom, hogy többre lennék én is, ők is képesek. Ez a lelassult életmód nagyon kényelmes megoldás, elhiszem, de én jobbat, többet szeretnék. Volt egy film (Bakancslista), ami nekem nagyon tetszett. A sztorija szerint két idős, beteg úr az utolsó napjait olyan dolgokkal tölti, amiket mindig is meg szerettek volna tenni, de az egyik túl elfoglalt volt, a másik pedig talán – aki tele volt ötlettel – a pénz, idő és a család miatt mondott le ezekről. A kórházban fekve írtak egy listát, hogy miket szeretnének kipróbálni mielőtt már túl késő lenne. Én is akartam egy ilyen listát!

Több tényező volt még ezeken kívül is, de nagyjából ilyen előélet miatt találtam ki én is, hogy írok egyet magamnak. Ez sem olyan, hogy leülsz, előveszel egy papírt, rávésel harminc dolgot, aztán uccu neki. Szépen lassan, egyesével jöttek az ötletek. Így jutottam el oda is, hogy összehozok egy kézzel fogható könyvet.

Örömmel jelentem, hogy akkor ez a csíny letudva! Mi van még azon a listán? Lehet tudni?

Leginkább olyan dolgok kerültek eddig rá, amik nem feltétlenül számítanak hétköznapinak, legalábbis ott, ahonnan én jöttem. Ezeknél inkább csak puszta elhatározás és kitartás kérdése a megvalósíthatóság, mintsem a pénztárca nyitogatása. Nem is lenne miből úgy költekezni, mint ahogy azt a filmben tették.

Nem fogok megtudni konkrétumokat a listáról, ugye?

Nem, de nem azért, mert annyira nagy titkok lennének ezek, egyszerűen csak nem szeretném az ilyeneket szétkürtölni. Ha egy újabb sikerül, rögtön szólok.

Térjünk a lényegre! Miről szól a könyv?

Ha kimondja valaki azt, hogy könyv, akkor a legtöbb embernek biztos a tízezrével eladott, nagy nevek által írt kötetek jutnak eszébe, de ez nem olyan lett. Ezt én inkább egy egyszerűnek talán nem nevezhető sztorinak mondanám, aminek a főszereplői a magyarok, hétköznapi emberek, ráadásul minden egyes mozzanat mögött a saját életem egy-egy morzsája lapul meg. Belekerült minden, amivel és akivel találkoztam, s úgy gondoltam, hogy szeretnék róluk említést tenni. Helyszínek, megtörtént esetek, Ismerős Arcok. Ezeket mondatról mondatra úgy illesztettem össze, úgy fogalmaztam meg, hogy közben olyan, máshonnan származó, de sokak által felismerhető elemeket, szóösszetételeket szőttem bele, amikkel mosolyt csalhatok az olvasó arcára. Például 1–1 megbúvó filmes vagy zenei utalás, történelemből tanult tény stb... Igazából bármi, ami afféle Easter–egg hatást kelthet. Egy kis ízelítőt fel is raktam az egyik közösségi oldalra, amiben a magyar slágereken túl egy híres vers is megbújt a sorok között. Természetesen, ha valaki egy hosszabb részben nem lel rá ezekre, akkor sem kell aggódnia, mert a történet attól még kerek, érthető számára is. Ami a cselekményt illeti, az röviden annyi, hogy fura halálesetek kapcsán egy rendőr nyomozni kezd, s a szálak egészen a régmúltba vezetnek vissza. Innen kezdődik a bonyodalom, de nem fednék fel többet itt az elején.

Hogy is mondtad? A saját életed morzsái? Ezek szerint akkor valós szereplők is feltűnnek? Ők magukra ismerhetnek?

A cselekmény fő vonala kitalált eseményeken alapul. A történet szereplői is fantázia szülte alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve vagy annak köszönhető, hogy mi, magyarok sok dologban egyezünk. Nem vagyunk egyedül a bajunkkal, de a minket ért jóval sem.

Ezrek járnak olyan cipőben, mint mi. A szereplők leírásánál figyeltem rá, hogy nagyon ne hasonlítsanak a nevek, a külső és belső tulajdonságok senkire. Persze vannak olyan részek is benne, ahol például a helyszínt többen fel fogják ismerni, mert ugye az én kis világom rejtettem el a sorokban az elejétől a végéig.

Ki a célközönsége a könyvnek?

Én egyedül. Magamnak szeretném bizonyítani, hogy igenis képes vagyok ezt is megcsinálni. Itt nem a minőség vagy a terjedelem számított, hanem az, hogy elkészüljön. Ugyan kicsit savanyú, kicsit sárga, de az enyém. Az más kérdés, hogy már egészen az elején kiderült, hogy van több olyan ismerősöm is, aki szívesen elolvasná. Miattuk vágtam bele a komolyabb nyomtatásba még annak ellenére is, hogy ez bizony nagyobb anyagi vonzattal jár.

E–book is lesz? Azon nem gondolkodtál?

Első körben nem, mert – ahogy azt már érintettük – egy kézzel fogható könyvet szerettem volna.

Idővel, ha mondjuk lesz rá igény, s addig tényleg az jön le, hogy tetszik az ismerősöknek, akkor biztos, hogy lesz E–book is.

Mennyi ideig készült a mű?

Ez úgy történt nagyjából, hogy írtam pár oldalt, majd a fiókba került. Hónapok elteltével beleolvastam, nem tetszett. Átfogalmaztam, hozzáírtam, aztán megint ment félre. Ősszel határoztam el végül, hogy a semmiből egy új ötlet alapján leírom a gondolataim, az addigi részeket pedig

félretettem későbbre. Összesen közel négy hónap ment el magával az írással. A legnagyobb ellenségem egyébként a hétköznapok estéje volt. Munka után, agyilag fáradtan már nem nagyon áll neki az ember ilyennek. A szabad hétvégéken aztán utolértem magam, de közben mindig, minden egyes elolvasáskor újabb és újabb módosításokat akartam. Egyszer aztán jött az „ilyen lesz” állapot.

Elkészült. Mint a Luca széke. Időre.

Volt–e segítséged?

Az elején – még a régi verziónál – úgy voltam vele, hogy a közeli barátok közül elküldöm azoknak, akiket érdekelhet a dolog, s szerintem szívesen segítenének a véleményükkel. Ennek elég csúnyán alászaladtam. Volt, aki még csak nem is válaszolt. Többen kedvesen elolvasták, de a reakciójuk nagyjából annyiból állt, hogy „tetszik”. Később aztán elmentem abba az irányba, hogy távolabbi ismerősöket választottam, akik hasonló területen tanultak, s szeretnek olvasni. Naivan azt gondoltam, hogy ez majd beválik. #tevedescsapoketto Ősztől – pontosabban az új ötlet alapján történő írástól kezdve – megint sokan lemorzsolódtak, de szerencsére kialakult az a néhány főből álló keménymag, akik aztán minden egyes újonnan küldött fejezetet vastagon kipirosozva küldtek vissza. Volt helyesírási hiba, szóismétlés, de olyan fogalmazást érintő észrevételeket és javaslatokat is kaptam, hogy azokkal egyszerűbb, gördülékenyebb lett 1–1 részlet. Sokszor úgy átvariáltam a fejezetek tartalmát, hogy észre sem vettem azt, hogy itt-ott maradt egy plusz mondat még az előző témákból. Ők ezeket messziről kiszúrták, jelezték.

Ezúton is köszönöm a legnagyobb kritizálók segítségét, nélkülük nem sikerült volna!

Mi lesz most? Hova tovább? Pihensz egyet vagy rögtön belevágsz egy következő sornak a listádról?

Sok lustálkodás nem lesz. Az első három példányt én magam fogom személyesen átadni kedves ismerőseimnek. Ezeket vándorkönyvnek szánom, azaz miután elolvasta az illető, akkor írja bele a nevét, s adja tovább egy olyan rokonának, szomszédnak, sarki fűszeresnek, titkos szeretőnek, akinek szerinte tetszene és így tovább! Erre külön hagytam is egy vonalkázott oldalt hátul, oda lehet vésni a neveket. Remélem, hogy be fog telni, s a listán lévő olvasókkal leülünk személyesen is egy alkalommal egy kis eszmecserére.

Ezen kívül még tetszik az a mostanság divatnak számító kezdeményezés is, hogy a világ különböző pontjairól jelentkeznek be az emberkék az adott ruhadarabbal, eszközzel, jelen esetben könyvvel a kezükben. Ha csinálnak ilyen fotót mondjuk a Lánchíd oroszlánjaival, akkor küldjék el nekem vagy töltsék fel bátran egy jelöléssel: #szegibalazsazelsok Ami talán a legfontosabb, hogy a sok, történetben elrejtett utalás közül mindenki megírhatná, elmondhatná a kedvencét, de ugyanakkor várnám az építő jellegű kritikákat is! Én ebből is tanulni szeretnék, mert ahogy azt mindenki tudja, nem vagyok profi.

Hozzá nem értő kritikusok mindig vannak, sőt olyanok is, akik belelátnak összeesküvéseket, hátsó szándékot, de még politikát is. Nem félsz attól, hogy lesznek olyanok, akik az ilyen véleményeikkel elveszik a kedved?

Biztos vagyok benne, hogy lesznek ilyen emberek, de ebben a szövegben semmi ilyesmi nincs.

Minden, amit mögé lát bárki, az már csak a magával hozott felfogás vagy a saját szemellenzős meglátása miatt van. Ugyanakkor, ha tényleg építő szándékkal írja meg valaki a véleményét, azt szívesen várom!

Üzensz–e még valamit az olvasóknak?

Keressetek egy nyugodt helyet, s némi szomjoltó társaságában lapozgassátok a könyvet! Jó olvasást!

„Maradj menő, San Diego!”

Első fejezet Egy rég nem látott ismerős (napjainkban)

1.

Szeptember vége volt. Az eső olyan hatalmas cseppekben hullott, hogy még talán Kossuth kalapja sem bírt volna ki ennyi áldást. Sokak számára ez jelenti a „nem szeretem időt”, de vannak olyanok is, akik kifejezetten imádják az ablakon keresztül nézni, s hallgatni a kopogását. A népi hiedelem is több eseményhez köti ezt a csapadékot, elődeink számos dolgot véltek megjósolni általa. Ilyen például az, hogy ha Medárd napján esik, akkor 40 nap és 40 éjszaka egyfolytában szakadni fog vagy hogy a nagypénteki eső rossz termést fog eredményezni. Régen a nagyszülők a kicsiket mindig biztatták, hogy álljanak ki az esőre, hiszen a lányoknak szebb lesz a hajuk tőle, a fiúk pedig óriásira nőnek majd miatta. Szóval lehet szeretni és utálni is ezt a csapadékot, de abban biztosak lehetünk, hogy Laci gyűlölhette, hiszen esett, amikor megölték…

Szombat délután úgy fél három lehetett, amikor egy fehér színű, platós teherautó fordult be a főváros egyik kertvárosi részének legszélső utcájába. Melósokat szállított haza. Az éber szomszédok azonnal felfigyeltek a jármű csattogó hangjára: néhányan csak a függöny mögül nézték az eseményt, de olyan is akadt, akinek pont virágot metszeni támadt kedve az erkélyen, s mindezt persze azért, hogy még jobban lássa mi folyik kint. A kocsi sofőrje picit elbambulhatott, mert majdnem továbbment a tervezett megállójánál, de még idejében lefékezett a tizenhármas házszám előtti murvás területen. A hátsó ülésről egy malteros ruházatú, sörszaggal enyhén átitatott férfi szállt ki.

– Este? – kérdezte a sofőr a táskájában már a kapukulcsát kereső Lacitól. Ebben az egy szócskában azonban az alábbi kérdés lapult meg: lepakolás, fürdés, uzsonna, s némi pihenő után estére kijössz–e meginni néhány sört afféle hétlezáró alkalom okán a szokásos helyre?

– Aha – szólt vissza már háttal, s egy laza intéssel le is zárta a beszélgetést. A szoruló, nyikorgó kiskapu csak második próbálkozásra engedelmeskedett neki. Az eső miatt egyre szaporább léptekkel haladt a terasz felé, s nyitott be az üres házikóba.

Ez a hajlék a lehető legszerényebben lett berendezve. Tulajdonosa egész életében az egyszerűség híve volt, soha nem is vágyott a csillogásra, így aztán nincs is itt semmi feltűnő holmi: ágy, asztal, tv, fent a falon pedig Lenin apánk képe pereg. Szekrény is van persze, de a legtöbb ruha a székeken, az ágyon, s itt–ott tornyosult. Ez biztosan ismerős mindenki számára.

Az ajtón belül, az előtérben lekerült lábairól a két számmal nagyobb, újságpapírral kitömött acélbetétes bakancs, ami után kész felüdülés volt felvenni a lábfejénél lyukacsos, sarokpántos papucsot. A konyhába érve bekapcsolta a mikró tetején lévő rádiót. Megszokott gyakorlat nála, hogy falatozás közben szól valami halk zene, de az sem elhanyagolható számára, hogy a híreket is hamarosan bemondják. Odalépett a hűtőhöz.

– Ajjaj – morogta félhangosan a fejét vakarászva, magára mérgesen.

Az oké, hogy kaja nem volt benne mára, de még csak hideg sem. Legörbülő szájjal hozott hát egy sört a kamrából, s leült a konyha sarkában lévő, ütött–kopott terítőjű asztalkához. A hátizsákjából elővette a madárlátta konzervet, s a szeletelt, egy kiló „ke–re–nye–ret”. Nekilátott. A rádióban régi magyar nóták szóltak, amiket a kellemes uzsonnázgatás közben dúdolgatott is. A hírek következtek.

A bemondó monoton hangon közölte a forint gyengülését, a benzin árának ismételt növekedését, s beszámolt a politikusok újabb, gyermekes hajcibálásairól. Nem volt új a nap alatt. Étkezés és egy

helyfelszabadító böfi után Laci kikapcsolta a régi Szokol utánzatot, bement a szobájába, átrakta az ágyon lévő ruhákat a széken porosodókra, s azon malteros viseletben, amiben hazaért, elszundított.

Órákkal később a nyálát folyatva, indiánszökdelő pozícióban hasalt az ágyon, amikor két rezgést követően a zsebében megbúvó telefonjából üvölteni kezdett a Tell Vilmos polifonikus dallama. Nem elsőre ugyan, de felvette:

– Igen? – szólt bele még csukott szemmel.

– Na, cső! Jössz ki akkor majd? Kéne kártyázni is egyet – szólt a telefonba a délutáni sofőr –

Jönnek a többiek is.

– Rendben. Egy óra múlva megyek! – vágta rá azonnal anélkül, hogy tudná, ki is hívta, mennyi az idő vagy egyáltalán milyen évet írunk.

Letette a készüléket és csoszogva távozott a konyha irányába. Gondolta, hogy gyorsan összeüt egy kis rántottát magának még fürdés előtt. A kamrából egy tojástartó, olaj és egy fél literes műanyag flakon került elő, amiben pálinka volt. Laci – aki egyébként régen híres konyhájú, nagy szakácsként dolgozott, s százakra főzött minden nap – manapság már csak ritkán alkotott valamit az egyszerűnek mondható gáztűzhelyén. Nem tudni, hogy pontosan milyen receptet ismert vagy melyik nép hagyományát ápolta akkor, amikor először a névre szóló pohárkájába gondosan kimérte a pálinkát, s előételként elfogyasztotta. Nagy valószínűséggel rajonghatott az efféle dolgokért, mert a flakonból is kortyolt egy nagyot még mielőtt nekivágott volna meggyújtani a tűzhely legkisebb, egyetlen működő rózsáját. Sütött, „mindmegette”. Később úgy látszott, hogy a hagyomány szerint a zuhanyzás műveletéhez is elengedhetetlen fél deci ebből a fajta gyümölcsléből.

Ahogy a telefonhíváskor ígérte, egy óra múlva el is készült minden szükséges dologgal. Mostanra úgy volt vele, hogy a hosszabb, túlórákkal tarkított hét végeztével jó volna egy lazább szombat estét tartani. Fogta a citromsárga, láthatóan sok vihart megélt esernyőjét, s elindult a Dobozi utcában lévő

törzshelyükre…

2.

A házból kilépve látta, hogy a teraszon lévő műanyag székek egyikében békésen szundít egy jól meghízott, lusta, vörös macska. Egy átlagos gazdi ilyen esetben csendben csukja be az ajtót, s lábujjhegyen tipegve lépked el távolabb, nehogy felébressze kis kedvencét. Laci is – amilyen óvatosan csak tudta – bezárta az ajtót, s a lábtörlő mellől felvette a szétfoszlott strandpapucsokat.

Azokat aztán olyan erővel ütötte össze a cicus fülétől tíz centiméterre, hogy a csattanásra az álmából riadó szőrmók fejjel nekiugrott a lépcsőkorlátnak, s ahogy csak tudott, elinalt. Kétszer is meggondolja ezután, hogy itt aludjon az ő teraszán. Mondanom sem kell, hogy nem Laci háziállata volt, de igazából azt sem tudta, hogy pontosan kié. Amióta neki már nincs kutyája, azóta a kandúrok mind ide járnak szunyókálni.

Ledobta a papucsokat. Szerencséjére most éppen elállt az eső, de egy röpke pillantást vetve a felhőkre jobbnak gondolta mégis magánál tartani az esernyőt. A nyikorgó kapu zárját kettőre fordította maga mögött. Mintha ez a fémes, éles hang lett volna most a hívójel a szomszédok felé: az egyik oldalon már libbent is a függöny, máshol pedig az erkélyen komótosan függő virágok

metszéséből maradhatott el valami, mert ismét ott ácsingózott a szemközti idős bácsi. Úgy tett megint, mint aki nem is vette észre a vizslató szemeket. Egyébként is olyan ember volt, aki inkább mindig a békés megoldásokat kereste, mintsem összetűzésbe kerüljön másokkal. A kulcsot bedobta a postaládába, s rágyújtott. A lábával gondosan visszaigazította a teherautó által kifékezett murvát szép egyenletesre, mintha mi sem történt volna. Az úttesthez lépve megtorpant, elgondolkodott. A cigaretta füstje csípte a szemét, de ki nem vette volna a szájából, inkább hunyorgott. Állt, s azon töprengett, hogy merre induljon. Jobbra, az ipartelep kerítése mentén húzódó, keskeny földúton hamarabb oda lehet érni a törzshelyre, de mostanra az már biztosan dagonyává változott. Balra van az iskola, a lakóövezet és a központ. Az esze és szíve azt súgta, hogy arra kell mennie. Az aszfaltozott utcákon így ugyan kerülni fog, de végre alkalma lehet egy kicsit sétálnia a környéken, felidézhet néhány szép emléket. Ritkán volt erre lehetősége, mert a munka miatt már jóideje csak 1–2 hetente jártak haza, s akkor is szinte csak egy éjszakára. Az útvonal kiválasztásában fontos szerepet játszott ezek mellett az a tényező is, hogy jobbra kint volt a Jankóék nagy, morcos, harapós kutyája. Megint…

Szívott egy nagy slukkot, erőt vett magán, s megindult bátor, gyors léptekkel balra.

Az itt lakók közül nagyon kevesen ismerték a hely történelmét. Az első hivatalos említése a 13.

századból való, amikor Villa Nowa néven még a Csákok birtokai közé sorolták. A török időktől hosszú évszázadokig egy grófi család keze alá tartozott, későbbi nevét róluk kapta. A 19. századtól –

amikorra már öt másik településsel együtt egy nagyvárossá olvadt össze – több értékes régészeti leletre is bukkantak itt a kutatók. A közelben talált római pénzérméket a Nemzeti Múzeumban külön vitrinben őrizgetik, de a mostani kertváros területén egy kelta temetkezési helyet is feltártak már korábban. Az igazi nagy népességrobbanás azonban csak 20. század elejétől indult el, s ekkor lett az ország fővárosa. Neve is van: Budapest.

Az első utca végénél Laci megpillantotta a házak mögül kiemelkedő, közel 100 m3–es Globust. Ez a terület mindig le volt zárva, azonban a helyi srácok évről évre kibontották egy helyen a drótot, hogy az égig érő torony alatt elterülő rendezett zöld gyepen focizhassanak. A vízmű dolgozói minden egyes alkalommal bosszúsan javították a kifúrt lyukat egészen addig, amíg rá nem jöttek, hogy a nyaranta itt játszadozó lurkókkal nem tudják felvenni a harcot. Azóta véletlenül mindig elfelejtik rátenni a lakatot a kapura…

A következő nagy kereszteződés fontos szerepet kap minden ősszel a szüreti mulatság alkalmával. Bár a közelben nincs komolyabb szőlőültetvény, de még csak egy kósza présház sem, mégis több, mint százéves hagyománnyal rendelkezik ez a helyi esemény. Mindig egy októberi hétvégén az óvodásoktól a legidősebbekig ezen a napon népviseletbe öltözve, lovaskocsikkal és gyalogszerrel vonulnak fel az utcákon, s adnak műsort a helyiek. Ez a sarok is egy ilyen megálló, ahol a közönség megtekintheti és kipróbálhatja a különböző néptáncok mozdulatait, meghallgathatja a lányok és asszonyok hangján felcsendülő énekeket. Mindeközben a férfiak felváltva kínálgatják egymást a saját főzésű pálinkákkal, borokkal. Aki esetleg bírja estig az efféle komoly megpróbáltatást, az nagyot mulathat a bálban. Laci is nagyon szerette az ilyen alkalmakat. Boldogan emlékezett vissza régi táncpartnereire, a hajnalig tartó nótázásokra, meg amire még egyáltalán sikerült neki.

– „És ott a park, a régi szerelmek lábnyoma” – suttogta az egyetlen, fejében megmaradt memoriter maradványait egy ligethez érve, aminek közepén az égig érő fák tövében a posta és az orvosi rendelő épülete bújt meg. Amikor ideköltözött, akkor ezeknek a helyén még az úgynevezett kisiskola üzemelt, ami tulajdonképpen az általános iskola kettő legkisebb létszámú osztályának és a menzájának adott otthont évről évre mindaddig, amíg fel nem újították a nagy intézményt. Később –

amikor már nem volt szükség a tantermekre – ifjúsági klubként, majd pedig mint konditerem lett hasznosítva. Az udvarán, az örökzöldek árnyékában a sok hinta és mászóka igencsak hangulatos játszóteret alkotnak a mai napig. A régi kos szobor is megvan még, amit a helyi kastély háborúban

megsérült darabjából készítettek. A gyerekek szeretnek felülni rá, azonban azok a vidám, lármázó lurkók mára már mind szülők és nagyszülők lettek, akik az elsők között próbálhattak felmászni a hátára.

A padokhoz érve egy szomorú kép törte meg Laciban a kedves nosztalgiát: a sövény mellett sorakozó ülőhelyeknél ugyanis most olyan tizenéves fiatalokat látott, akik ocsmány szövegű dalokat bömböltettek a telefonjukról, s vedelték az otthonról elcsent, olcsó energiaitallal felöntött alkoholos nedűjüket. Elfordította a fejét, úgy ballagott tovább. Legszívesebben egytől–egyig jól megfogta volna a grabancát mindegyiknek, s felemelve őket a talajtól húsz centire, néhány kedves mondattal felvázolta volna nekik a jövőjüket. De, mint ahogy a szomszédok esetében, itt sem tett semmit, mert jól tudta, hogy ha a szülők sem képesek hatni rájuk, akkor rá sem hallgatnának…