A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara 2018

Szárnyaszegett pillangók 1. 2019

Szárnyaszegett pillangók 2. 2019

Igazgyöngyök 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.) 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.) 2020

Copyright © Palotás Petra, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-35-7

Nagynénémnek, Etának

Jó reggelt, Tél!

Jó reggelt, Tél! Már vártalak.
Hajnalban a deres mezőn,
este a kopasz fák alatt.
A fagy jelezte jöttöd,
hogy az őszt a sárba döntöd.
A fagy és a félelem,
hogy fény nélkül mi lesz velem.
De te fehér leplet hoztál,
tisztát, mi mindent eltakar,
mi kéretlenül, a megtört, bús szívekbe mar.
Jó reggelt, Tél, már vártalak.
Te hóba burkolt, szent alak.
Csendet kínálsz, lassan hulló pelyheket,
hogy megfékezd a vágtázó perceket.
Csodát ígérsz: zúzmarát, fahéjas illatot,
szentestét és még a tavaszt is itt hagyod.
Mert eljön majd az is,
de addig hadd csodáljalak:
Te bűbájjal teli, jeges forgatag.

A virágárus

Igazából nem sokat tudtak róla, de azt senki nem vitatta, hogy neki vannak a legszebb virágai. Még a temető főbejáratánál lévő virágbolt sem igazán tudott vetekedni vele, választékban még talán, de minőségben semmiképp. Az apró néni – csak így nevezték az alig másfél méter magas, vagy inkább alacsony teremtést. Kendőt hordott télen-nyáron, mint akinek a tincseit valamitől mindig védenie kell, vagy mint akinek talán már csak a fekete textildarab jutott frizura helyett. Gergely-napon a tavasz kis fehér hírnökeivel, majd jácinttal és tulipánnal kezdett minden évet, amit aztán babarózsa, százszorszép és harangvirág követett; augusztusban napraforgót és kardvirágot hozott, ősszel pedig leginkább bordó és narancssárga krizantémot. Télre mindig eltűnt, aztán márciusban az első hóvirágokkal, egy vastag, talán lószőr pokrócba bugyolálva érkezett meg újra.

Editke a villamosmegálló melletti trafikból látott rá, néha még forró kávét is vitt neki, és vizet a kis csokroknak, meg egy kékre mázolt sámlit, hogy legalább ülőalkalmatosságot ne kelljen az apró néninek a villamoson magával cipelnie. Cserébe hol piros rózsát, hol fehér tulipánt kapott. Frisset, illatosat, mindig a vödör legszebbikét.

Olykor csak egy villamossín és egy forgalmas autóút választotta el őket egymástól, ahogy egymásra mosolyogva átintegettek a másiknak, máskor meg egy egész élet, amin néhány együtt töltött hónap a temető árnyékában már nem sokat változtatott.

Editke büszke volt a trafik makulátlan tisztaságára, nyitás előtt mindig kisöpört és felmosott a parányi helyiségben, elkergette még a láthatatlan porcicákat is, és mielőtt kirakta volna a friss újságot, megpucolta az üzlet ablakát. Magára is sokat adott: a magasba tornyosuló, tupírozott tincseit hetente bízta rá hozzáértő kezekre, és a manikűröse is rendszeresen örülhetett a törzsvendégének. A guruló, magasított, karfás székén trónolva szívesen megmutatta a teltkarcsú alakját a nagyvilágnak, örült az érdeklődő pillantásoknak, és ő maga is alaposan megfigyelt mindent.

Mindig nagy volt a nyüzsgés a villamosmegálló körül. Kipufogógőztől áztatott, álmos reggelek, a napi teendőktől meggyötört, fáradt délutánok, gyászba burkolt özvegyek, munkába siető férfiak, randevúra kicicomázott lányok. És az apró néni a síneken túl, a festett kék sámlin, fekete ruhában, színes virágok között. Mindig feketét viselt, tetőtől talpig, kora tavasztól késő őszig. Csak a kabátka szelídült kardigánná, csak a kendő vékonyodott, csak a csizma lett vászonból készült, a vádlit körbeölelő gyógycipő, a szín nem változott. Talán az urát gyászolta, talán az ifjúságát, talán a temetőt tisztelte így, biztosat senki nem tudott róla. De Editke azért szemmel tartotta, és gyakorta megsúgta a vásárlóinak, hogy ha virágot szeretnének, csakis annál a néninél vegyék, a fekete kendős, apró teremtésnél – mutatott az aranygyűrűktől csillogó húsos kezével a zebra túloldalára.

Kedvelte őt.

Egyszer még azt is felajánlotta, hogy reggelente felveszi az autójával, a kis azúrkék furgon nem kér többet enni, ha ketten ülnek benne, ő meg nem bánna útközben egy kis társaságot, egy kis csevegést. Az idős hölgy hálásan megköszönte, de mosolyogva szabadkozott, hogy ő maga nem egy nagy beszélgetős valaki, nem a szavak embere, és a korából adódóan amúgy is ingyen utazik a villamoson. Aztán egy októberi reggelen mégis bekászálódott Editke mellé. A vödröt a lába közé fogta, hogy ne sérüljenek a celofánnal letakart őszirózsafejek. Három megállóval lejjebb vette fel a trafikosnő az utasát, meghibásodott a reggeli szerelvény, a hegynek fel kaptató villamos. A pótlóbusznál olyan sokan tolongtak, hogy az arra kanyarodó Editkének ezúttal könnyű dolga volt, a virágos néni hamar elfogadta az ajánlatát. A rádióból csak a reggeli műsor erőltetett kacajai törték meg a kis furgon csendjét. Editke nem aludt jól, aztán a hajnali elszenderedésből későn ébredt, nem volt már ideje feketézni, kávé nélkül pedig nehezen indult a napja, és a máskor megállás nélkül dolgozó beszélőkéje is akadozott. Bosszantotta a reggeli forgalom, dühítették az előtte döcögő autók. Néha káromkodott is egyet, no, nem eget rengetőt, csak olyan tisztességes asszonyhoz valót.

A néni meg csak némán mosolygott, törékeny kis kezével a rózsák között matatva, keresve a legszebbiket, amivel majd megköszönheti a fuvart.

– Kell a pénz, ugye? Azért tetszik másnak adni a kert kincseit ahelyett, hogy otthon gyönyörködne bennük? – fordult felé Editke, amikor leparkoltak a trafik mögé.

Az idős utasa nem válaszolt azonnal, a szavakat keresve matatott a vágott virágai között. Az egyik megsérült útközben, sajnálkozva fogta az ujjai közé a letört fejet.

– Nem is csak a pénz, kedveském, nekem abból nem kell sok. De amikor látom azt a sok csupasz sírkövet, összeszorul a szívem. Én úgy hiszem, hogy ez vigasz nekik, hogy jobban alszanak a megboldogultak szép virágok között.

Halottak napján az apró néni kétvödörnyi vigaszt hozott, de hamar elkapkodták a narancssárga és bordó krizantémokat, délre már alig volt virágja, és amúgy is szedelődzködni kezdett volna, mert a vastag fekete kabátja ellenére is átjárta már a hideg, a csontjáig hatolt a novemberi szél.

Félszeg mosoly ült a sápadt, törékeny arcon, amikor elbúcsúzott Editkétől. Szép ünnepeket kívánt, meg majd egy boldog új esztendőt, mint mindig a tél beköszöntének a küszöbén. Tavasszal újra találkoznak, mint mindig: az első hóvirágokkal érkezik majd.

De a hóvirágok után már az ibolyák is elhervadtak, és hiába bontogatták a nárciszok és a tulipánok a szirmaikat, a fekete kendős teremtés nem volt sehol. Pedig Editke leste, rendületlenül kutatta a szemével a naponta megpucolt trafikablakon át. Hiába. Nemegyszer kérdezősködött itt is, ott is, de csak tanácstalanul széttárt karokat kapott válaszul.

– Az apró néni? Hát azt már keresheti – legyintett aztán néhány hét múlva egy temetőszolga, akivel már többször szóba elegyedett.

– Mikor? – hebegte Editke megilletődve, összébb húzva magán az orgonaszínű kardigánt.

– Még a télen talán, ha nem csal az emlékezetem – szippantott egy utolsót a púpos férfi a kézzel sodort cigarettájából. – Ott nyugszik hátul, még nincs sírköve, csak a csupasz földön az a fakereszt, talán valami rokontól – mutatott a sírkert végébe, majd a bakancsával eltaposta a csikket.

– Abból is tízet? – meredt a temető főbejáratánál álló virágbolt eladónője a liliomok között válogató Editkére. – De hát el sem fogja bírni! – csóválta hitetlenül a fejét, a pulton fekvő hatalmas csokrot rendezgetve.

De Editke elbírta, lassan lépdelve, óvatosan lavírozva a sírok között, nem törődve a kerek arcán legördülő, a szemfestékétől türkizre színezett könnycseppekkel. A csupasz földhalomhoz érve megtorpant egy pillanatra, majd beterítette az apró néni takaróját megannyi illatos virággal, hogy a sokak álmát megszépítő asszony végre maga is jól aludjon.

Leleplezés

1983, Budapest

Narancskarikákat kandírozott. Még a nagymamájától tanulta, és nem volt karácsony, hogy ne töltött volna meg néhány díszdobozt az illatos édességgel. De még az ízénél is többet jelentett számára az üzenete: hogy csak az hal meg, akit elfelejtenek. Márpedig akkor az ő nagymamája igencsak élt, hiszen ott volt minden kötött sálban, vasalásért kiáltó konyharuhában és meleg almáspitében. És most is, amikor a radiátoron szárított narancskarikákat kandírozott.

– Pszt, pszt! A Corvinban láttam jó áron korcsolyát, ha rábólintasz, holnap megveszem – hajolt be a férje a falatnyi konyhába.

Mariann megfordult, és a narancsillatú tenyerével két oldalról megfogta a férje borostás arcát.

– Ez mennyei! – tágult ki Balázs orrlyuka.

– És ez? – fojtotta belé a felesége egy csókkal a szót.

Egy éve költöztek a Fehérvár úti lakótelepre, azóta kóstolgatták a saját lakás érzését, a sokéves albérlet után. Ízlett nekik. Az általuk kiválasztott modern tapéta csakúgy, mint a tény, hogy Pannika végre saját szobában aludhatott.

– Szerinted sejti már? – lépett Mariann a sütőhöz.

Beletörölte a kötényébe a kezét, és elővett egy hurkapálcát, hogy a készülő diós bejglibe nyomja.

– Kell még neki pár perc – állapította meg félhangosan, majd újra Balázshoz fordult. – Szóval, szerinted sejti már? – ölelte át a férje nyakát.

– Tudom is én. Bár az iskolában egészen biztosan vannak, akik már felvilágosultak. És mi is volt tavaly a csomagolópapírral? – halkította le a hangját, az ajtófélfának dőlve.

Mariann kilesett az előtérbe, a nagyszobából egy mesefilm hangfoszlányai szűrődtek ki, Pannika a képernyőtől pár centiméterre, törökülésben tapadt a képekre. Izgalmában a kötött zoknis lábfejét csavargatta, láthatóan teljesen megfeledkezve a külvilágról.

– Panni, ne ülj olyan közel a tévéhez, ezek a villogó fények nem tesznek jót a szemnek, egy gyerekszemnek különösen nem! – nézett be hozzá az édesanyja. – Tudod, mit mondott a doktor bácsi – simogatta meg a kislánya fejét, majd miután látta, hogy az engedelmesen felmászik az ülőgarnitúrára, behúzta maga mögött az ajtót, és visszasietett a konyhába. – Tavaly még meg tudtam menteni a helyzetet: azt mondtam, amikor felismerte a fa alatt az Ápiszban vásárolt csomagolópapírt, hogy persze hogy én vettem, hiszen a Jézuskának sok millió ajándékról kell gondoskodnia, akkor legalább ezt a terhet vegyük le a válláról.

– Aha… hát, nem tudom – vakarta meg Balázs az enyhén kopaszodó feje búbját. – De hiszen már nyolcéves. Szerintem tavasszal a húsvéti nyúlnál is gyanút fogott – fűzte hozzá bizonytalanul.

– Persze, mert az apádnak nem volt jobb ötlete a csokitojásoknál az ünnep előtti rejtekhelyre, mint a spájz, ahova rendszeresen beküldik az unokájukat egy üveg befőttért vagy lekvárért – zsörtölődött a felesége.

– Mindegy, hogy ki az oka, nem szándékosan csinálták az öregemék – kelt Balázs az apja védelmére. – És a tényen sem változtat, hogy lassan rájön a dolgokra – kapott be egy zselés szaloncukrot.

– Hékás, még a végén nem marad a fára! – csapott Mariann finoman a kezére, de aztán ő maga is széthajtogatott egy aranyszínű celofánt. – Hm, ennek tényleg nehéz ellenállni – motyogta tele szájjal.

– Beszélnünk kellene vele! Inkább mi tárjuk fel előtte az igazságot, finoman, mintsem, hogy valaki majd az ismerősei közül leforrázza, váratlanul – tette le Balázs a leleplezés mellett a voksát.

– Mondjuk, tényleg leegyszerűsítene egyet s mást. Az angyalkák csengetésénél is egyre inkább rezeg a léc, tavaly a fürdőszoba kulcslyukán keresztül leste, hogy mi történik a fa körül – tépelődött Mariann, mondatról mondatra megadva magát.

Odakint nagyokat koppant az ablakon a havas eső, már besötétedett, a szemközti házak ablakaiból az ünnep hírnökeiként megannyi színes lámpácska csillogott. A rádióban fehér karácsonyt ígértek, még két napja volt az égnek, hogy a latyakos napokat maga mögött hagyva végre meggondolja magát.

Mariann elővett a kredencből egy kistányért, tett rá néhány mézeskalácsot, kinyitott egy új zacskós tejet, és teletöltötte a kislányuk piros pöttyös bögréjét.

– Egy kis lelki erősítés – simogatta meg a férje arcát, majd a kezébe adta a bögrét. – Ezt hozd te, de hagyd, hogy én beszéljek! Mi, nők jobban értünk az ilyen dolgokhoz – húzta Balázst maga után.

Pannika tátott szájjal bámulta a tévét. A filmben egy öt év körüli kisfiú lelkesen győzködte az édesapját arról, hogy éjjelente apró tündérek repkednek a szobájában, mire az apja felnevetett, és a fia éjjeli lámpája körül köröző két kis molylepkére mutatott. – Biztos vagy benne, hogy tündérek voltak, nem inkább ezek a…?

– Csitt, maradj csendben! – ugrott fel Pannika, szinte dühösen. – Hát nem látod, hogy hinni akarja? Hogy nála igenis tündérek voltak, és nem bogarak? – halkította le mérgesen a tévét.

Mariann halkan visszalépett egyet az előszoba folyosóján, egy pillanatra keresztezte a tekintete a férjéét, mindkettőjük szája sarkában előbukkant egy halvány mosoly, egyetértve bólintottak egyet, majd Balázs bekiabált a nagyszobába.

– Gyere, Pannikám, vacsorázni! Késő van, és utána még a szobádat is rendbe kell tenni, ugye tudod? Holnapután Szenteste, és ilyen rumlival nem fogadhatjuk a Jézuskát.

A gyanú

Már vagy két órája búgott a tévé, de tulajdonképpen fogalma sem volt, hogy miről mesélnek a villódzó jelenetek. Mereven bámulta ugyan a képernyőt, de a gondolatai egészen máshol jártak. Hat óra múlt pár perccel, de Gergő még sehol. Semmit nem kezdett a szabadnapjával, pedig úgy várta már a megérdemelt pihenőt. Aktív pihenőt – hangsúlyozta a férjének, aki célzott rá, hogy többet kellene kimozdulnia. Hát majd megteszi, szerdán, a szabadnapján. Kozmetikus, fodrász, egy kis shopping, ruhák, egy új cipő, talán egy táska, meg ez meg az. De nem ment sehova. Ki sem tette a lábát a lakásból, pedig nem ártott volna elmenekülni a káosz elől – pásztázta végig laposakat pislogva a nappalit. Poharak, szanaszét heverő párnák, rendezetlen számlák és papírok lepte étkezőasztal, és egymást kergető porcicák. Vegyenek fel egy takarítónőt, Gergő csak ezt tudja szajkózni, de hogy egy takarítónő csak akkor tud törölgetni, porszívózni és felmosni, ha előtte elpakoltak, ezt nem képes tudomásul venni. Nyilván nem fog egy idegent beengedni egy ilyen szemétdombra, a szanaszét heverő személyes tárgyai közé, egy ismerőst meg pláne nem… Hiába ajánlkozott a Gizike már többször a harmadikról. Olyan fáradt, mintha ólomnehezékek lennének a végtagjain, mintha minden a kanapé felé húzná, pedig annyi dolga lenne, mondjuk, hajat mosni, ha már kihagyta a fodrászt, vagy végre meghozni a döntést, hogy tart-e szülinapot – ásított egy nagyot. De valószínűleg nem, a legjobb lenne kihagyni ezt a számot, kihúzni a naptárból, megkerülni, tudomást sem venni róla.

„Nem látszik rajtad, jó pár évet letagadhatnál” – mosolygott rendre a barátnője, ha szóba került a nagy nap. Szánalmasnak tűnt ez a vigasztalás egy negyvennégy éves, hialuronsavval feltöltött szájból. Hiába volt csak hat év közöttük, most generációs távolságnak tűnt ez a korkülönbség. Negyvenötig még ő is csak ellavírozott valahogy, éveken át újra ünnepelve a negyvenedik, kerek évfordulót. De utána pimasz gyorsasággal szaladtak a hónapok, versenyre kelve a csípőjére lerakódott kilókkal.

Huszonévesen hányszor megmosolyogta ezeket a fenyegetéseket, az ijesztgető, „majd meglátod, hogy mennyire felgyorsul az idő”, vagy az „élvezd ki ezeket az éveket” mondatokat. Nála sosem fog a kor számítani – mosolygott fölényesen. Tévedett.

Nem csoda, hogy egy ideje nem volt felhőtlen a hangulata, a hormonok is a bolondját járatták vele, nemegyszer már az ébredéskor meghatározva ezáltal nem csupán az ő, de a férje, Gergő napját is. Olykor olyan kiállhatatlan volt, hogy szíve szerint ő maga is kerülte volna a saját társaságát. Reggeltől estig marcangolta az örök elégedetlenség, hónapok óta nem találta a helyét a világban, és mindenre és mindenkire haragudott, aki nem osztozott a rosszkedvében. Nem sajnálatot akart, nem is vigaszt, csak egy kis együttérzést a változó kor nehéz küzdelmében.

Valahogy a munkahelyén is csak döcögtek a dologok. Mariannt nevezték ki osztályvezetőnek, pedig ő volt a rangidős. A jóval jelentősebb szakmai tudásáról és tapasztalatáról nem is beszélve. De a legjobban a házassága felett gyülekező fekete felhők nyomasztották.

Nem nyilallásként jött a gyanúja: lassan, hétről hétre kerítette a mellkasára nehezedő érzés a hatalmába, hogy Gergő távolodik tőle. Hogy régi szokásával ellentétben nem hazasiet egy fárasztó nap után, hanem hol a kollégákkal ül be a törzshelyükre, hol a főnökével ütöget még egy fallabdameccset, hol az édesanyjához ugrik fel még egy órácskára. Persze, persze, Marika néni nem fiatal már, egyedül él, miért ne intézné el neki a fia a bevásárlást. Nem erről van szó, nem a ténnyel van baja, hanem a körülménnyel, hogy nélküle megy. Régen hívta volna, hogy együtt kocsikázzanak ki Óbudára, aztán persze ki tudja, lehet, hogy az anyósa sem kíváncsi rá – duzzogta álomba magát.

Nyolc után ébredt, Gergő még mindig nem ért haza, és kénytelen volt az előző este az ülőgarnitúrán felejtett gyapjúkardigánjával vigasztalódni. Belefúrta az arcát a mohazöld ruhadarabba, mélyeket szippantva a férfi arcszeszének a kötött szálakon ragadt illatából. Szerette volna, ha inkább Gergő nyakán érezhetné ezt az illatot, ha ténylegesen odabújhatna most a pocakos társához, bocsánatot kérve az elmúlt hetek rosszkedvű reggeleiért. Mert Gergő aztán igazán nem tehet semmiről, és mégis ő issza meg leginkább a hangulatváltozásainak a levét. Besokallt, és igazán még csak a szemére sem vetheti. Jó lenne vele leülni egy nagyot beszélgetni, csak ők ketten, gyertyafény és egy üveg Chardonnay mellett.

De Gergő nem volt sehol, és Gitta sem vette fel a telefont, hogy megértésre váró barátnőként kiöntse neki a szívét. Gitta… a húsz éve hozzácsapódott barátnő, Gitta, aki már huszonévesen túl volt az első válásán. Nemrég pedig, a gyerekei kirepülése után a másodikon. Gitta, aki egy ideje minden spórolt pénzét stílusváltásra költötte, nem mellőzve a plasztikai sebészetet sem. Márpedig ő nem lesz szőke, akárhogy fiatalítaná is… ő nem az a típus. És valójában Gitta sem az, néha azért nehezére esik nem letörni a szarvait. Mindenben olyan magabiztos, bölcs tanácsokat osztogató. Törődjön inkább a közvetlen környezetével, az Amerikában tanuló lányával vagy az egyik anyósával a sok közül. Persze, azért most nem bánná, ha felvenné a telefont, csak egy öt percre, hogy lelket öntsön belé. Igen, általában az első percekben feldobja egy kicsit, hiszen valójában vicces nő, szórakoztató, csak a túl hosszúra nyújtott lelkizést nem bírja idegekkel, olyankor bosszantani kezdik a Gitta-féle tanácsok.

Fél kilenc… – tápászkodott fel a kanapéról, hogy a csengetésre felelve ajtót nyisson.

Már bánta, hogy nem öltözött fel rendesen, hogy egész nap melegítőben lézengett, és még csak a hajmosásból sem lett semmi – nézett ijedten az előszoba tükörbe.

– Ne haragudj, a reggeli kapkodásban már megint itthon felejtettem a kulcsot – lépett be Gergő. – Na, kipihented magad? – nézett végig a feleségén, fáradt, de kedves volt a tekintete.

Sebtében egy csókot nyomott a homlokára, majd lerúgta a cipőjét, és az első útja a hűtőhöz vezetett.

– Nem volt energiám főzni – mentegetőzött Zsuzsanna, majd a védekezésből seperc alatt támadásba váltott. – Tulajdonképpen te is hozhattál volna valamit, ha már ilyen későn találsz haza.

– Csak inni akartam egy kis vizet, a kollégákkal vacsoráztam, azt hittem, te már ettél, de majd legközelebb rákérdezek, és… – dobta le magát az egyik székre, de mielőtt folytatni tudta volna, Zsuzsanna odahajolt hozzá.

– Ez mi? – fogott a két ujja közé egy szőke hajszálat.

Gergő alig láthatóan elpirult, megvonta a vállát, és nagyra kerekített szemmel fújt egy nagyot.

– Talán az étterem ruhatárában ragadt rám. Vagy az irodában, ott is egymáson lógnak a kabátok.

– De ez nem a kabátodon van, hanem a zakódon – nyelt Zsuzsanna egy nagyot.

– Amire könnyen rákerülhetett a kabátom belsejéből, ami egy másik kabáton lógott – tárta szét Gergő a karját, majd teátrálisan lebiggyesztette a száját, mint aki nem tud és nem is akar mit kezdeni a felesége vádaskodásával.

Nem sok szót váltottak már aznap este, Gergő ugyan még megpróbált az ágyban egy kis talpmasszázzsal kedveskedni, de Zsuzsanna csak a vezekelő férj görcsös próbálkozását vélte felfedezni a gesztusban, ezért elhúzta a lábát, és a jeges hangulat ellen védekezve magára terítette a paplant, majd a frissen festett falnak fordulva harcolt még órákon keresztül a démonjaival.

Másnap reggel végre visszahívta a barátnője, de valami nem stimmelt, nem tetszett neki Gitta viselkedése, túlságosan is vigasztalta, még soha nem állt ki ennyire Gergő mellett, és amikor elszólta magát, hogy ő is a Bagolyban volt előző este, Zsuzsanna érezte, hogy nagy a baj, hogy élete legkeserűbb csalódása két frontról közeledik.

Kihez forduljon? Az anyósa majd pont az ő pártjára áll, a vér sosem válik vízzé, és ki tudja, mióta panaszkodik neki Gergő. Valószínűleg betelt a pohár, ilyen egyszerű a dolog. És talán tényleg be kellett volna festetnie szőkére a haját. Talán fiatalítaná, talán a férjét is megbolondította ez a szín. De hogy pont Gitta szúrja hátba, hogy pont ő mérjen rá ilyen orvtámadást! – szorult ökölbe a keze.

Egész nap egy falatot sem evett, nem volt étvágya, mintha kihúzták volna a lába alól a talajt. Essen neki Gergőnek, állítsa falnak, vagy Gittának üvöltse le a fejét? És ha csak egy ostoba félrelépés volt, egy futó kalandba torkolló panaszáradat? És még ő volt olyan hálás a sorsnak, hogy ilyen jól megértik egymást, a férje és a legjobb barátnője, hogy mekkora kincs az ilyesmi… Hát ekkora, most ihatja a levét.

– Minden rendben, valami baj van? – szólította le egy kollégája a folyosón.

Zsuzsanna összerezzent, gyorsan letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából, csak utána emelte fel az addig leszegett fejét.

– Hogyne, minden. Mi baj lenne? – erőltetett a sápadt, gondterhelt arcára egy mosolyt.

– Akkor jó – indult volna tovább a férfi, de Zsuzsanna utánanyúlt. – Nem szívesen vallom be, de holnap leszek ötven. Van kedved este egyet koccintani? – szaladt elő belőle spontán a kérdés.

Fog is ő a csalfa férjére és a hazug barátnőjére várni, majd leissza magát a kollégákkal – uralkodott el rajta a gondolat.

– Holnap? – húzta fel a férfi zavartan a szemöldökét. – Ha egy kicsit hamarabb szólsz, örömmel, de már elígérkeztem – mentegetőzött.

– És te, Barbara? Ráérsz este egy koccintásra? – fékezte le a mellettük elsiető kolléganőjét.

– Holnap? Várj csak, jaj, bocsi, anyukámhoz megyünk a bátyámékkal, de majd bepótoljuk – csücsörített, majd maga mögött húzva egy Nina Ricci illatfelhőt, a rózsaszín magas sarkújában továbbtipegett.

Másnap reggel egy csomag konyakos desszert, és egy feltehetőleg előző este a benzinkútnál vásárolt lakkozott rózsacsokor várta az asztalon. Meg néhány sor Gergőtől, hogy így meg úgy minden szépet és boldogat… este majd koccintanak is, ezúttal korán, legkésőbb ötre hazaér.

Zsuzsanna magába roskadva, csalódottan tömte a szájába az apró, alkohollal töltött csokigömböket, az egyiket a másik után. Kisminkelte magát, és felvett egy, a kedvét meghazudtoló, a barátnője szerint az alakjának hízelgő ruhát. Persze ki tudja, hogy igazat mondott-e egyáltalán, hogy valaha is őszinte volt-e hozzá? Mielőtt felvette volna a kabátját, még egyszer, nagyot sóhajtva végignézett a káoszban úszó nappalin, majd megrázva magát még egy pillantást vetett az előszoba padlóig érő tükrébe, és behúzta maga után az ajtót.

Szándékosan nem ért haza ötre. Várjon rá Gergő, ez a legkevesebb. Amúgy is félt a hazugságszagú találkozástól. Leplezze le az ötvenedik születésnapján, hogy mindent tud, vagy legalábbis mindent sejt? És bár tudja, hogy az elmúlt időszak nem volt egyszerű vele, de akkor sem ezt érdemli. Nem így, nem a legjobb barátnőjével. Az egykori legjobb barátnőjével – szipogott, miközben hívta a liftet. Gitta csak egy sms-t küldött neki délután, hogy isten éltesse. Fel sem hívta, csak egy ócska, közhelyes sms-t, húsz év után? Nyilván nem mer a szemébe nézni, miután néhány napja még Gergőében merült el, a Bagolyban. Hamis dög! – sziszegte, majd összeszedte magát, és egy mosolyt erőltetve az arcára elfordította a kulcsot a zárban.

– MEGLEPETÉS! – hangzott fel vagy harminc szájból a csillagszórók árnyékában. – Boldog szülinapot, boldog szülinapot – zengett fel a dal, a kollégája gitárkíséretében.

A konyhájukban egy, a Bagoly étterem kötényét viselő pincér sürgölődött a hidegtálak körül, olykor Gittára pillantva, hogy elégedett-e a rendeléssel, hiszen a tegnapelőtti próbaevésnél, az ünnepelt férjével ellentétben, ő igen kritikus volt a hidegtálakkal kapcsolatban. A pirospozsgás arcú anyósa egy saját készítésű narancstortát szorongatott a kezében. A szomszédok egy rég vágyott, a plafonig érő, masnival átkötött fikuszt álltak körbe. A munkatársai, Barbara vezényletével, fülig érő szájjal szórták rá a konfettiket.

Gergő egy mindent felülmúló, gyengéd mozdulattal magához húzta a döbbenettől megnémult Zsuzsannát, átadott neki egy romantikus hajóútra szóló ajándékutalványt, majd körbemutatva a felporszívózott és rendbe rakott nappalin a fülébe súgta:

– Már délben hazajöttem, hogy mindennel elkészüljek. Isten éltessen, gyönyörűm!