CONSTANTUM

Várni rád, amíg a világ szét nem hullik… és tovább.

Eric Pascal

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

1. Illúzió

Megdördült az ég, robaja kitartóan visszhangzik a mesterséges tórendszer körüli hegyvonulatok közt. Szokatlan jelenség az év ezen időszakában. A sűrű, de szélcsendben nyugvó felhőtakaró szinte észrevehetetlenül lassú áramlással zárja homályába a távolban meredező, tompa sziklacsúcsokat. A hajnali derengésben odafent minden egyforma, szürke, unalmas, semmi sem utal vihar közeledtére.

A csónakunk sem imbolyog, a tükörsima vízfelszín fölé hajolva tökéletes részletességgel tudom kivenni a mai napon különösen is igénytelenre sikerült önmagamat.

Vigasztal a tudat, hogy mindig van lejjebb, jelenleg nem is lennék hajlandó Apámmal máshol mutatkozni, mint egy civilizációtól távoli horgászparadicsomban.

Már két hete viseli ugyanazt a szakadt pulóvert. Görbe és megtört teste bármelyik sáros lyukon kiférne, a farmerjára napokkal ezelőtt rákent és odaszáradt halbelsőségeknek pedig már saját személyisége, és egyre elviselhetetlenebb aurája van.

Kitartóan markolássza a pecabotját, elszánt szoborrá meredve figyeli a végének legapróbb rezdülését is, mintha lenne bármi értelme annak, hogy itt ülünk.

Mindennap kijár ide, amikor tudok, én is vele tartok. Különösen fontos neki a jelenlétem, amióta Anya elment. Nem beszél, soha nem is kérdez rólam semmit, de mivel igényem sincs rá, neki pedig elég, hogy nincs egyedül, teljesen jó így is a kicsit sem kínosnak érzett csend.

Különös a természete, nem ismerek hozzá hasonlót. Eléggé magának való, szeret távol lenni mindentől és mindenkitől, de a totális magány már kikészíti.

Távol mindentől. A szerinte sportnak számító hobbiján túl az érintetlen természet miatt szereti ezt a helyet. Illúzió ez, semmi több, de próbál hinni benne. A hegyeken túl zsúfolt és végtelenül terjeszkedő városok tornyosulnak, mellettük pedig a szűkülő földterületek termékenységét próbálják egyre elkeseredettebb módszerekkel fenntartani.

Önámítás azt gondolnia, hogy itt minden más. Hiába tartja oázisnak a társadalomfejlődés sivatagjában, a Quiandao már évtizedek óta ugyanúgy az egyre élhetetlenebb népsűrűség mérgének áldozata, mint a világon már bármelyik, hazug módon nemzeti parknak titulált, lelakott turistalátványosság.

A tó felszínén nincs más ladik a miénken kívül… a szektorunkban. A húsz méteres oldalhosszúságú, génkezelt halakat szállító vascsövekkel határolt láthatatlan ketrecünkben.

Még az előző évezredben töltötték fel vízzel a területet egy erőmű-projekt miatt, az így keletkezett ezernyi apró sziget közt ma már végeláthatatlan, egyforma tagokból álló bárkarengeteg lebeg mozdulatlanul a kékségben. Egymástól tökéletesen azonos távolságban, amit a semennyire sem áramvonalas úszóteknők aljára szerelt fúvókák hangtalan szinkronműködése a váratlan áramlatokat ellensúlyozva tart stabilan.

Miért is lenne hajó alakja a kis lélekvesztőnek, nem úszva érkezett, és nem is tart sehova. Illúzió ez is, az eredetinek szánalmas lebutítása. Egy csónak a hegyek közti kellemesnek tűnő tavacskán, amiben még egy tetves evezőlapát sincs.

Tévedés azt gondolni, hogy akkor legalább a fúvókák irányításával el tudja magát szórakoztatni az ember, ha csupán halálosan unatkozó kísérőként érkezik, mert természetesen központilag szabályozott a rendszer. Az északi parton fekvő épületben lévő számítógép vezérli, mint minden mást is a tó körül, az elektronika mostanra teljesen kiváltotta az élő személyzetet.

De legalább minden kontrollérzet helyett van itt egy gomb, alatta egy kommunikátorral. Szép nagy és piros, a hajó orrán. Vagy tatján, meghatározhatatlan, pont egyformán szögletes mindkét vége. A berendezés egy dologra jó, távozhat vele az, aki az idősávjának vége előtt elunja magát.

– Ne már! – hallatszik a bosszankodó mormogás a szomszédos horgászállásból, egyszerre kapjuk oda a fejünket Apámmal.

Szokatlan errefelé a hangoskodás. Annak ellenére, hogy ide sokan társasággal, erőltetett családi program lebonyolítására érkeznek, íratlan szabály a másik nyugalmának tisztelete.

Illetve különös helyi legenda, hogy ha zajongsz, akkor elijed a hal. Na persze…

Úgyhogy aki nem szeretné, hogy kivesse magából a helyi mikrokultúra, az jobban teszi, ha úgy viselkedik, mint állítólag régen a könyvtárakban kellett, mikor még létezett igény a nyomtatott irodalomra.

– Ne csináld már, befizettem! – folytatódik az ingerült monológ, miközben a hajója jelzőgombja villogni kezd. Ja, igen, még egy dologra jó a felszerelt készülék…

– Ki az, Fiam? – kérdi Apám, aki éppen tőlem nem látja jól az illetőt.

– Az öreg Wang bácsi.

– Elfogyott a Kreditje, mi? – kérdi felszisszenve, ajkait némi kárörömmel mosolyra húzva.

– Úgy tűnik.

– Hát, ez ilyen. Másodszor játssza el a héten. Csak azt nem értem, hogy akkor miért foglal le ekkora idősávot.

– Pontosan tudod, Apa…

– Na?

– Mert ő is benne van a Nyolcasotokban, ne fárassz.

Nyolc elvetemült pecás, köztük az Öregem is, akik fejükbe vették, hogy az évek óta tartó úgynevezett szakmai vitájuknak elejét véve idén a halfogás mennyiségével eldöntik, ki közülük a Top 1. Közel az év vége, úgyhogy az őrület is egyre nagyobb teret nyer. Ketten már ki se jönnek, mert

mindenüket elköltötték, a többiek viszont még kitartóan harcolnak a legnagyobb madár címéért.

Igazságtalan verseny, ami csak egyféleképpen zárulhat, Zhao, a visszavonult bankár győzelmével.

– Az akkor így ennyi volt, szívás! Szevasz, Wang! – integet az idős ellenfél felé széles vigyorral.

– Most ezt komolyan kell? – felelem kissé csitítóan, kezd kellemetlen lenni a kéretlen tekinteteket vonzó szituáció.

– Ugye megrendelted a cuccot!

– Ja.

– De azokat, amiket mondtam neked?

– Igen, Apa, a tuningolt fajtákból, de nem teljesen mindegy? Pumpáltathatsz bármennyi tömegnövelt halat a szektorunkba, akár a katalógus aranyozott prémiumlistájáról is, Zhao mindig többet és nagyobbakat vesz, így többet is fog ki.

– Na, itt a lényeg – mutat rám megrögzött tekintettel. – Zhao egy kretén – folytatja mellém hajolva.

Már okfejtése elején megcsapja az orrom, hogy bűzlik a piától. Hónapok óta masszívan iszik, szemei jó ideje vérvörösek.

– Egy városi, aki azt gondolja ért ehhez, pedig fingja sincs hozzá. És én majd megmutatom neki, hogy nem minden a pénz! A technika, az a lényeg. Majd meglátod, Kiu – fejtegeti teóriáját ismét felegyenesedve, maga elé bólogatva, a vizet elborult tekintettel szuggerálva. – Majd meglátod…

Képtelen vagyok palástolni az érzelmeimet, az iránta való sajnálatom leplezetlenül ül ki az arcomra.

Anya halála óta nem találja önmagát, a hátrahagyott űrt olyan felszínes függőségekkel próbálja betölteni, amikkel legfeljebb a gondolatait tudja terelni, a legmélyebb és minden pillanatát átható fájdalmát sosem törli el.

Dühös vagyok, saját magamra. Évek óta látom, ahogyan emészti magát, de a félárva gyerek áldozatszerepébe kényelmesedve nekem mindig is egyszerűbb volt tőle, vagy valami lehetetlen csodától várni a megoldást.

Tizenhét évesen már igenis tudok tenni azért, hogy változzanak a dolgaink. Tovább kell lépnünk, leginkább neki.

A tó feletti kusza sínhálózaton keresztül meg is érkezett Wang ítélete, az úszóeszközét kiemelő

villaszárak formájában.

– Van még Kredit az alszámlán, te idióta! – fokozza tovább a hangerejét a szállítóeszköz közeledtét látva, miközben a leállítógomb alatti hangszóróba beszél, és ingerülten el is kezdi

csapkodni az eszközt.

– Sajnálom Uram, a 4-es alszámlán rendelkezésre álló összeg 0 Kredit. Kérem, foglalja el az információs kijelzőn bemutatott A-pozíciót, amíg a transzportegység dokkol! Köszönöm a megértését! – hallatszik a kimért, nyugodt, teljesen érdektelen női hang.

– Jaj, de ne csinálják már! – folytatja erőszakos stílusát könyörgésre váltva.

Nem adja fel egykönnyen, pedig egy érzelmektől teljesen mentes géppel beszélget. Jól mutatja az egyik legjellemzőbb különbséget az ember és az egyre elterjedtebb intelligens programok közt.

Az automata sosem könyörög, mert nem remél. Az ember pedig még akkor is bízik, amikor minden tapasztalata azt súgja, esélytelen számára a kedvező kimenetel.

– Na, megvolt a harmadik is. Wang is kényszertávozik, igaz, ő már másodszor – szólal meg Apám elégedetten kísérve őt a tekintetével, miközben a csöpögő csónaktest a fejünk felett elhalad.

Nagyon vágja a vonatkozó szakzsargont, mintha emiatt a vélt extratudás miatt felsőbbrendűnek érezné magát, pedig nem veszi észre a lényeget. Itt az öreg az, aki ugyan akaratán kívül, de felszabadult a börtönéből.

Még tíz méterrel lejjebbről is halljuk, ahogy a vén fickó őrjöng magában, zeng tőle a környék.

– Engedd el, Wang, ennek az évnek már annyi! – kiáltja utána Apám hangos hahotával, kicsit most már tényleg túlfeszíti a dolgot.

– Ne már, kérlek! – arcomat tenyereimbe temetve csóválom a fejem, egyre gázosabb a helyzet, ahogy mindenki minket néz a környéken.

A szállítószerkezet ütemes kattogása a kiiktatandó felhasználó eltávolításával lassan elhalkul, már egyáltalán nem is látszik a kivehetetlen távolban húzódó partra mozgatott járműtest.

Hosszú percek ketyegnek le, talán fél óra is eltelik, mikor megint dörögni kezd. Ez elég furcsa.

Apámra pillantok, már ő is fel-feltekintget az égre.

– Úgy tűnik vihar lesz – töröm meg a régóta tartó teljes csendet.

– Vihar… hát persze – feleli különös kétkedéssel a hangjában. – Ilyenkor, Fiam?

– Akkor? Mi lenne? – kérdezem tőle, de egy ideig nem válaszol, mintha tudná a választ, de azt nem, hogy mit is feleljen.

– Semmi közünk hozzá – feleli dacosan, az ülésében fészkelődve.

– Mi van? – folytatom rögtön értetlenkedve, a váratlan válaszát meghallva.

– Majd elmúlik – feleli, miközben higgadtnak mutatja magát, de a kezében tartott horgászbotot láthatóan még erősebben kezdi markolászni, mikor ismét, még hangosabb dörej hallatszik a felhőkből.

Egészen furcsának látom most őt, ezt az arcát még talán nem is ismerem.

Úgy ül mellettem, mint egy férfi, akinek leginkább… talán bűntudata van. De miért? Nem Anya miatt, kicsit úgy érzem, ez talán most valami más.

– Anyád kötötte – szólal meg rövid némasága után, nagyot sóhajtva.

Rám pillantva látja, hogy nem értem, miért mondta ezt, így egész testével felém fordulva folytatja.

– Ezt – csippent bele a pulóverébe szomorú lemondással. – Anyád kötötte, mikor téged várt.

Nem is mond többet, de ami elsőre semmiségnek tűnt, annak most már pontosan értem a jelentését. Nem az arcomról olvasta le korábban, hogy megvetettem az ápolatlanságát, azt nem láthatta.

A jelentéktelen mondata mellé párosuló, minden koncentrációmat magába szívó tekintetével most az ismert teljes világomat rengeti meg.

Mindig is kiszámíthatónak tartottam őt, viszont ezt az oldalát még soha nem láttam, és kicsit meg is rémít vele. Úgy érzem, mintha valami kinyílna bennem, itt és most, és ezt ő teszi velem.

Kedves és keserű mosolyra húzódik az arca. Látom őt, de valahogy másképp, mint ahogy valójában itt ül velem szemben.

Ötvenéves ráncai mögött hosszabb életút húzódik, mint amit bármilyen emberi bőrfelület túl tudna élni. Felfogom a fájdalmát, de nem zúdítja rám egészen, szerinte talán ki sem bírnám.

Valóban, bűntudat is kínozza, mert valamiféle feladata van. Vagy talán volt, de nem teljesítette, helyette itt van. De nem ő, valaki más, csak magát a létet érzem, az új létet.

Zavaros az egész, de nem tudok megszólalni. Egy biztos, amit most tesz velem, az mindenemet kontroll alatt tartja.

– Azt hittem, hogy több időnk lesz, Kiu – folytatja, leszegett fejét csóválva behunyt szemmel. –

Annyi mindent sajnálok… de már késő.

Befejezte. Bármi is volt ez, valamiféle közvetlen kontaktus, már megszakadt. Már tudnék beszélni, de fogalmam sincs, mit mondjak, vagy mit kérdezzek. Eddig ő bénított meg egészen, most a döbbenet teszi.

– Túl alacsonyan vannak – folytatja felpillantva az ismét felhangzó mennydörgés irányába, még mindig ingatja a fejét. – Ez valami egész más, valami… – hebegi zavarodottan, de mégis összpontosítva, mintha az elmúlt hónapok aggasztó szétesettségét egy pillanat alatt helyre tette volna, különös belső tartalékokat mozgósítva.

– Hát itt van – kerekednek ki a szemei a felismeréstől.

– Mégis ki? Apa, azt hiszem meg kell beszélnünk… – kezdeném az elmúlt percek képtelenségét értékelni, de mindketten egyszerre kapjuk tekintetünket a keleti hegygerinc felé.

Egyre erősebb, süvítő hang ütötte meg mindkettőnk fülét, a környező kenukat pillantva is egyre többen kezdenek arrafelé tekintgetni. A fokozódó nappali fényben sötét pontoknak tűnő tárgyak közelednek az oszladozó ködpárna alatt, érkezésük szabályos alakzatnak tűnik.

– Kötelék – szólít meg Apám, miközben mosolyra húzódó ajkakkal rántja fel szemöldökét.

Értem, hogy erőltetett kukacoskodásával próbálja oldani az egyre feszültebbé váló hangulatomat, de most nem vagyok vevő rá.

A vadászgépek alig ötven méterrel a tó felett zúgnak el, hangsebesség környékén, elviselhetetlen dübörgést hagyva maguk mögött.

Méteres hullámokat korbácsolnak, körülöttünk többen majdnem be is borulnak a vízbe.

Nyugtalanság támad az egyenletesen elszórt tömeg tagjai közt, a morajlásból kivehető szavak alapján az okokat találgathatják.

A hadseregünk járművei voltak, felismertem a függőleges vezérsíkjuk jelzéseit, agresszív testbeszédükből ítélve pedig biztosan nem gyakorlatoznak.

Miután nyugati irányba távoztak, a négytagú rajból ketten kiváltak függőleges irányba, és egyenesen a korábban hallott dörgések irányába folytatták útjukat. Másodpercek alatt burkolja be őket a felhőréteg, a sértő hangjukat sem hallani tovább.

Többen idegesen kapkodnak a telefonjuk után, nem is hülyeség, biztos van naprakész infó a neten. Az enyém is itt van, valahol...

– Na jó, mennünk kell – szólal meg megint kissé idegesen, és felettem átnyúlva ráüt a pánikgombra.

– Te tudod, hogy mi történik, igaz? – kérdezem, de hiába, nem válaszol, csak az érkező

markolóvillákat lesi.

Mások is látják a közeledő fuvarunkat, még a négy szektorral odébb ügyködő nagy Zhao is zaklatottan kezd fészkelődni.

Süt róla az őrlődés. Most elhúzhatna Apámtól, de a kezében tartott mobilja alapján talán olyat láthatott, ami miatt most mégis ráver a pirosra.

Na, most már én is megnézem az enyémen, hogy mi történik. Meg is van, jó mélyen volt, francnak pakolja rá mindig a cuccait…

– Itt is van – folytatja a mellettem várakozó a halk kerregéssel megérkező szerkezetet nyugtázva, majd gyorsan el is foglalja a megfelelő ülésben a helyét. – Hagyd már azt a szart! – szól rám, közben ingerülten kiüti kezemből a telót.

– Nyugi már! – felelem kitárt karral, tudom a dolgom.

– A súly nem fog stimmelni, ha azt nyomkodod! – okoskodik tovább, bár némiképp igaza is van.

Viszont hiába stresszeli magát, jól tudja, hogy muszáj nyugton ülnünk, mert a nagyon spéci biztonságtechnika miatt csak a súlyérzékelő megfelelő és folyamatos terhelése mellett ereszkedik le a négy kampó. Kivéve kényszertávozásnál, akkor valahogy semmivé válik a testi épség fontossága.

Monoton és lassú zakatolással kezdünk a part felé tartani, tökéletes súlyelosztással, innen lehetetlen bármilyen fogást ingyen kicsempészni. Ingyen… Inkább anélkül, hogy másodszorra is kifizette volna az ember.

Utazás közben a mobilomat próbálom lábbal behúzni a padlóról, hogy legalább magam mellé helyezve tudjam görgetni a híreket. Nem érem el.

– Kössz, Apa…

Közben a halk morajlásból kiterjedt pánik kezd kialakulni alattunk, egymás után hallom a sorozatos gombnyomások pittyenéseit.

Mit láthattak a hírportálokon? Mindenki offolná a programot, de ennyi csónak egy időben való szállítására nincs felkészülve a rendszer.

Folyamatosan csattognak a sínrendszer váltói, szorgos hangyákként futkosnak rajtuk a szürke csáklyák. Már másokat is látok becsatlakozni mellénk a párhuzamos vágányokra.

Apám továbbra is csak a partot méregeti, idegesen jár a lába, ujjaival a térdein zongorázik.

– Ott. Mi az? – mutatok az égre, amerre a vadászok felrepültek.

Egy apró testet lehet látni a fellegek alatt, hirtelen lassul a zuhanása. Már egész jól kivehető, ez egy ember, aki ejtőernyőt nyitott.

Az egyik pilóta lehet. Kigyulladt roncsdarabok közt ereszkedik a közeli dombok felé, amik több helyen lángba borítják alatta a száraz hegyoldalt.

Valami követi fentről. Sötét a színe, nagyobb a katonánál, és mintha szárnyai lennének.

Valamiféle robotgépnek tűnik, nincs olyan madár, ami ekkora lenne. Hamar utoléri az ereszkedőt, széles és redőzött szárnyait kitárva lassítja le magát felette.

Élelmes hackerek az online-térben egyre gyakrabban bukkannak különös harcászati fejlesztésekre, és osztják meg a nagy nyilvánossággal, de ennyire organikusnak tűnő szerkezetet még sosem láttam.

Valami elszabadult katonai kísérlet? Klasszik megfejtés lenne, de Apa a tekintetével azt érezteti, valami egészen másról van szó.

Az ismeretlen objektum mind a négy szabad nyúlványával megragadja az ernyőst, és darabokra

tépi, akár egy ernyedt rongybabát.

A képtelen jelenettől százak sikoltanak fel a tavon. Többen tébolyultan a vízbe vetik magukat és őrült kapálózással próbálnak az északi part, vagy egy közeli kis sziget felé eljutni.

Egyesek a sínrendszer tartóoszlopaira mászva akarnának a csónakunkra átugrani, de egyiküknek sem sikerül, mind visszazuhannak a mélybe.

Férfiak, nők, fiatalok és idősek egyaránt próbálnak a szektorok szélén lebegő halcsövek akadálypályáján kétségbeesetten átbucskázni. A hálózat alatt lehetetlen elúszni, tíz méter mélyre nyúlik a cellákat elválasztó drótháló.

Végtelen és kilátástalan vállalkozás, a legközelebbi part is legalább ötven zóna lehet innen. De mivel emberek, bíznak az elérhetetlenben is, nem adják fel.

Családok tuszkolják magukat előre összekapaszkodva, fuldokolva. Egyeseken mentőmellény is van, ami csak tovább lassítja a haladásukat. Talán tennünk kéne valamit? Innen fentről? Úgysem tudnánk mit. Áh, totál para, ami van, csak mi jussunk ki…

Egy fiatal lány éppen alattunk próbálja a babáját átadni párjának az egyik vascső felett, alig egyéves lehet a kicsi és keservesen sír.

Belül én sem érzem magam most idősebbnek nála, pont annyira fogalmam sincs arról, hogy mi zajlik itt, mint neki. Ugyanúgy csak azt érzem, hogy nagy a baj.

– Ez rohadtul nem drón… – fakad ki belőlem a suttogás önkéntelenül, mikor meglátom, hogy az égi gyilkos már a tóban rekedt tömeg felé tart.

Reflexszerűen húzódok a bárka oldalfalának takarásába, magam sem értem, hogy miért. Talán csak a szimpla életösztön kezd munkálkodni bennem.

– Ülj vissza! – kiált rám Apa, mivel a súlyeltéréssel megállítottam a szerkezetet.

Nagyot fújva veszek erőt magamon, visszakúszok az ülésre, így a szállító megint halad. Képtelen vagyok az érkezőről levenni a szemem. Nem vagyok bátor, sosem voltam az, de a látványától most úgy érzem, a vér is megfagy bennem. Lángszínű szempárja alatt felizzik a torka, ezt látva többen megint felsikítanak.

Ismét hallom a süvítő hangot, most a felhők felől jön. Rakéta csapódik a felhördülő szörnyeteg testébe, majd a levegőben elporladó fekete darabjai közt lángolva érkező vadászgép irányíthatatlan dugóhúzóval az emberek közé zuhan.

Újabb hasonló lények érkeznek odafentről, talán ötöt látni, de most valami más is van a nyomukban. Világosabb a színük, belőlük kettőt tudok kivenni.

Nem bírom őket tovább nézni, mert miközben melegség kezdi elborítani az arcom, hunyorgásra késztet a horizont felől érkező, erős fénysugár.

– Apa?

Hirtelen minden figyelmemet elvonja a fentről közeledő veszélytől az, ami most feltűnt nyugat felé. Különös, mintha mágnesként vonzana magához. Talán csak eltájoltam magam, és keleti irányból látom, akkor pedig egyszerűen csak a…

– Az nem a Nap, Kiu – érkezik a fejemből kiolvasott következtetés helyre igazítása Apámtól, miközben a felzaklatott hangját megint higgadtabbra cserélte.

Feláll, mint akinek minden mindegy, amitől a szerkezet újból megtorpan.

– Most… most jobb, ha… feküdj a padlóra – mutat felém, miközben a közeledő jelenség fénye az egész testét elborítja.

– De a transzport így…

– Csak csináld, amit mondtam neked! – kiált rám.

Megteszem, amit kér, már lent is vagyok hason, tarkómat a karjaim alá temetem.

Még így, csukott szemen keresztül is vakít az egyre elviselhetetlenebb fény, közben olyan erős zúgást hallok, hogy ha nem múlik el másodperceken belül, szétreped a fejem. Apám rávetődik a hátamra, egész testével betakar.

Vége. Elmúlt minden rémes zaj, ami kínzott. Annyira felszabadító. Mintha újjászületnék. Felkel a hátamról, idegesen tapogatja magát. Talpra állít, most meg engem kezd paskolni.

– Jó…

– Elmondanád, mit csinálsz?

– Élünk!

– Jó hogy! – felelem értetlenül, nagyon nem világos, hogy mit próbál kinyögni.

– Nincs több idő – folytatja kikerekedett szemekkel, a döbbenettől visszarogyva a csónak ülésére.

– Nem így kellene lennie… Nem így – ismételgeti, miközben csóválja a fejét, és sokkosan maga elé szegezi tekintetét.

Körülnézve az újjászületés érzése mellé vadiúj világ is társult. A hihetetlen égi fényjáték után a reggeli derengés visszatért, de az ezernyi apró sziget közé pillantva már nem látni odalent senkit.

A sínhálózat több helyen összedőlt állványzata közt ezernyi ladik apróra tört roncsai hullámzanak a víz felszínén.

Karomat előre nyújtva lehulló vízpermet áztatja tenyereimet, bármi is történt, a tó vízfelszínét egy pillanatra a magasba ránthatta.

Az égi támadók is köddé váltak, a közelünkben korábban koromfelhővé lett ismeretlen lény mintha sosem lett volna.

A hegyek mögötti városok felé minden irányban vörösen villong az ég alja, egyformán vérszínűre festi a fellegeket, és ami rögtön feltűnik, hogy Jinhua felhőkarcolóiból már egyet sem látok.

Most veszem csak észre, hogy folyamatosan ingatom a fejem, a testem akaratlanul is jelzi, hogy nagyon nem okés, ami történik.

– Ki kell jutnunk innen! – veszem át az irányítást az öregem jobb vállát megrázva, valahogy muszáj visszahúznom őt a valóságba.

Kiábrándult és semmibe bambuló tekintete megint rendeződni látszik, megérinti az arcom, miközben odahajolok hozzá. Bólogatni kezd. Felfogja, amit mondtam, megint velem van.

– Nincs bajod? – kérdi magához térve, közben egy pillanatra megragadja a karjaimat.

– Nincs. Mákunk van, nézd! – mutatok a vágányunk part felé vezető része felé.

– Épen maradt – feleli csodálkozva.

– Ja, úgyhogy pozícióba, aztán gyerünk – folytatom, de hiába, meg se moccan a rendszer.

Apám rögtön felpattan, ráver kettőt-hármat a gombra, majd visszaül, ahova kell, de végül semmi nem történik.

– Ez elszállt.

– A mobilomnak is annyi – mutatom felé a sötét kijelzőt. – A tied?

– Az is kuka – veszi ki a táskájából a haszontalanná vált, elsötétült készüléket.

– Hogy lehet? Az a… – csak keresem a szavakat arra, amit láttam.

– Igen. Attól simán lehet – feleli bólogatva.

Sercegést hallunk a hangszóróból, egyszerre lépünk oda. A zörejek lassan kivehető hangokká tisztulnak, ez emberi beszéd.

– Ki az? Hall valaki? – forgalmazza a távbeszélőbe Apám.

– Na, mi van, Taplókáim? – érkezik az összetéveszthetetlenül dohányfüstös hang.

– Wang? Te vagy az?

– Most aztán kéne egy fuvar, mi?

– Hol vagy, ember? – kérdezi tovább a horgászhaverját, megörülve az ismerős beszédnek.

– A főépületben. Miután itt néhány dolgot némi erőszak alkalmazásával számomra kielégítően elrendeztem, már pont mentem volna el, mikor beütött ez a fos.

– Ti is láttátok azt a rusnya…

– Wang, ezt majd később, figyelj! Ki kell juttatnod minket!

– Áh, én csak egy kényszertávozott vagyok, mit is értenék én a… hidraulikus-metro… vagy izé, mehalógiai rendszerekhez.

– … mechatronikai rendszerekhez. Hát, te semmit, te vén piás – feleli bosszúsan, mert hallhatóan van is segítségünk, meg nincs is.

– Apa, ez most mindenképp kell?

– De ezt biztosan most próbáltad leolvasni valahonnan, akkor pedig jó helyen vagy! Látsz magad előtt egy panelt. Wang?

– Igen, itt állok, de miért is éri ez meg nekem?

– Hogy miért? Mert nem dugom le a torkodon azt a ványadt kis…– kezdené, de oldalba lököm őt, mert ezzel most nagyon nem oldjuk meg a dolgot. – Kint megbeszéljük, rendben?

– Azért ez elég karcsú felajánlás, te is beláthatod.

– Wang bácsi, kérlek! – csatlakozom a parttalanná váló beszélgetéshez, mire kis várakozás után reagál.

– Rendben Kölyök, de csak miattad. Az apádnak meg taníts egy kis jó modort!

– Oké, oké, csak haladjunk már – kapja apámtól a kelletlen választ. – Jobb oldalon felül van egy piros kar, azt húzd meg!

– Megvan.

– Most átállítottad a tartalék rendszerre. Tekerd fel a kijelző mutatóját a 18. csatornáig, és told meg az alatta lévő rudat előre.

– De itt leállt minden, nem fog beindulni.

– Ez egy függetlenített és manuális struktúra, ha szerencsénk van, működik.

– Honnan értesz így a metrórendszerekhez?

– Az nem metró, hanem… mindegy, innen-onnan – feleli Apám rejtélyesen.

– Így gondoltad? – kérdezi Wang, közben a transzporter megint elindul.

A jármű a tartalékrendszer teljesítményétől elvárhatóan lassan, de legalább halad. A villaszárak görgői folyamatosan nyikorognak a több helyen deformált szerkezet illesztései közt.

Az idő eddig tisztulni látszott, most mégis különösen fakó, laza ködréteg kezd ülepedni a völgyben terülő tórendszerre.

A hegyoldalba csapódott géproncs fákat perzselő maradványai miatt hangosan ropog az évtizedek óta már rohamosan hanyatló klímától ritkított erdő, a felizzó hőség kíméletlenül vet véget a megsárgult és korhadó vadon elnyújtott haldoklásának.

A terjedő lángok halványsárga fényüket a szétáradó párára szórják. A magasból tóduló jéghidegnek érzett levegővel szállingózó hópelyhek fagyos pokollá teszik a pillanatok alatt elnéptelenedett vidéket, amíg csak ellátni.

A kivehetetlen szürkés, sárgás hömpölygés, és a több irányból érkező, bizarr módon felhangzó kattogások miatt egyre inkább úrrá lesz rajtam a teljes kiszolgáltatottság miatti tehetetlenség mardosó érzése.

Nem a sínhálózat elemeiből érkezik a különös zaj, ebben teljesen biztos vagyok, ez valami távolabbi. Valami, ami jóval magasabban van.

– Gyerünk már – hallom meg Apám ideges suttogását a ladik orrából.

Tisztul a kép előttünk, alig három kilométerre már látszik a központi épület fémszínű tömbje a zötykölődő csónakunkat fogadó széles pályaudvarral.

Mi leszünk az elsők. Ha jól látom, nincs dokkolt hajótest a parton, ma is telt ház volt a tavon.

– Tizenöt perc és kint vagyunk – folytatja biztatóan, de minden relatív, és nekem az előttünk álló negyedóra most hosszabbnak tűnik bárminél.

Sötét árnyak ereszkednek a célállomást jelentő létesítményre, az öreg segítőnknek valószínűleg fogalma sincs, mi közelít felé.

– Szólnunk kell neki – indulnék a mikrofonhoz, de Apa megállít.

– Ne! – szól rám erélyesen, miközben a vállamat megfogja. – Akkor észrevesznek.

– Mik ezek? Te tudod, ugye? Valamiféle állatok?

– Olyasmi. Csak ezek mindenre rámennek, ami emberi, vagy… hasonló – magyarázza szűkszavúan az oldallemez takarásába húzva mindkettőnket.

Mozgolódásunktól a jármű ezúttal nem állt le, a manuális rendszert nem érdekli a megváltozott súlyelosztás.

– Nem gáz, hogy épp feléjük tartunk? Ez is itt iszonyúan nyikorog…

– Nem vészes, ezt még nem hallják, az út végét pedig majd megoldom.

Ahogy közeledünk, egyre jobban látszanak az éjfekete lények. Ketten a tömb felett keringenek, ketten pedig a tetőn lévő ajtót felfeszítve hatolnak be a felső szintre. Szólnunk kell neki! Egyre erősebben bökdös a lelkiismeretem.

– Nem lehet. Erre a rádiófrekvenciára különösen is érzékenyek – feleli a ki nem mondott gondolataimra. – Azonnal tiszta célpontjaik lennénk.

Talán éppen emiatt a fura képessége miatt hiszem el, és teszem azt, amit mond. Vagy csak ezzel

nyugtatom magam, és nyomom el az egyre szégyenteljesebb, undorítóan önző gyávaságom.

Hangos robaj hallatszik a hatalmas turistakomplexumból, megtalálhatták Wangot.

– Szintről szintre rohan lefelé – szólal meg halkan, az öregem valahogyan érzi azt is, ami odabent történik.

– Valamit muszáj tennünk, ezt már nem bírom nézni – csóválom a fejem, miközben a múzeumszint ablakait látom hangos csörömpölésekkel kitörni.

– Teszünk is! – folytatja, majd szemeit erősen behunyva koncentrálni kezd, és nagyot fújtat. –

Balra! – súgja néhány másodperc elteltével, alig hallhatóan.

– Te beszélsz hozzá?

– Mondhatni. Inkább sugallom neki a helyes irányt – folytatja, mire remény tölt el, hogy talán mégsem vagyunk önzők, talán…

– Ki tudod hozni?

Apám rám néz, de nem azt látom az arcán, amit szeretnék. Most engem is bevon a képtelen telepátiába, már én is érzem Wang benyomásait. Megdöbbent a felismerés.

– Te nem kivinni akarod, hanem… Te… te átvered, mintha ő maga akarná ezt, pedig…

– Nyomd meg! – suttogja lemondóan.

Irdatlan robbanás rázza meg az objektumot. A raktárban lévő tartályok, amikben a csónakfúvókák üzemanyagát tárolták, az áramszünet miatt mostanra túlhevültek, Apám pedig Wangon keresztül kinyitotta az egyiket, ezzel a teljes épületet a levegőbe repítve.

– Mit tettél? – zuhanok a padlóra, de nem az elszabadult lökéshullámtól, hanem a megrendültségtől.

– Nem számít! – hajol oda hozzám és megrázza a vállamat, miközben mögötte a széttóduló tűzgomba tetejéről egy fényes csóvát látok az ég felé lövellni. – Nem számít. – ismétli, még egyet agresszívan tolva a vállaimon, majd ő is a ragyogó fénypont felé pillant, amíg el nem tűnik a felhőkben.

A lángok közt romokba dőlt épület melletti hangár jórészt épen maradt, de a detonáció erejétől szétrepült vasbeton tömbök a vágányunkat több helyen is meghajlították.

– Ez kicsit rázós lesz… – állapítja meg meglehetősen optimistán, szerintem nem fog elbírni minket a roskadozó állványzat.

Ahogy sejtettem. Fél perc sem telt el, és erős nyekkenéssel törik ketté felettünk az acélvályú, amitől a hátsó tartóvilláink a mélybe hullanak. Felfüggesztés hiányában a megreccsent fémteknőnk tatja is elkezd a víz felé zuhanni, de az elülső kampók hangos csikorgással még tovább vonszolnak minket előre.

Apám éppen elkapta az alkaromat, mielőtt kiestem volna a rettenetesen himbálózó kenuból, most egyik kezével engem, másikkal pedig mindkettőnket tart a függőlegessé vált padlólemezbe csavarozott, recsegő díszléc szélébe kapaszkodva.

Gyenge a karja, nem fogja bírni… Valahogy meg kell kapaszkodnom, különben a nyomokban üzemanyagtól lángoló hullámok közé csapódok. Nem érem el, egyszerűen nem találok fogást a rohadt fagerendákon.

Másodpercek alatt remegni kezd a válla, egyre kétségbeesettebb a tekintete.

Megint hallom a rémisztő kattogásokat az égből, a tűz ropogásán, és az omladozó szállítórendszer lármáján keresztül is tisztán ki lehet venni.

Lángvörös szempárok nyílnak fel a kavargó ködben felettünk, gyorsan közelednek, a darabokra eső transzportegységünk lármája vonzhatja őket ide.

– Kiu! – szólít meg, a hangsúlyában minden benne van, épp ezért nem akarom, hogy folytassa. –

Rendben lesz minden, ezt itt megoldom.

Felpillant a hátborzongató zörejek irányába, majd fejét megcsóválva, de céltudatossá váló tekintettel néz vissza rám.

– Ismerd ki, ami benned szunnyad! – folytatja indokolatlanul ódivatú, szokatlan szavakkal. –

Megmutattam, ami elindít az úton, a többi rajtad áll. És… Fiam! – hebegi kissé bizonytalanul. – Ez…

Ez itt… ez nem a te dolgod! Te szabad vagy… te már nem szolgának születtél, hát élj vele, és menekülj minél messzebb mindentől! – suttogja, miközben szavait fogainak összeszorításával, és markának erős rántásával nyomatékosítja.

Iszonyú feszültség tombol benne, amit nagyon hosszú ideje rejtegethet.

Észre sem vettem, de amíg beszélt, egész teste elkezdett ragyogni, elrongyolódott és koszos ruháján is átüt a fokozódó ereje.

– Van kiút.

Hozzám intézett utolsó szavait végső búcsúnak szánta, nem csak kienged a fogásából, de még tol is rajtam a mélység felé.

Halálra rémít a törmelékekkel teli sötétség, ami alattam tátong. Felpillantva még utoljára látom Apámat, felette kristálytisztán kivehetővé válik a berepülő öt szárnyas bestia.

Nem bírom nézni, ahogyan elérik őt. A fagyosnak érzett víz elborítja a testem, azonnal süllyedni kezdek.

A felettem összecsapó hullámok homályán keresztül is vakít a fény, ami a félig leszakadt hajótestben gyúlt. A hirtelen feltűnő jelenség egy tompának hallott dörrenéssel amilyen hirtelen jött, úgy meg is szűnik.

Nagyon rosszul érkeztem. Ahogy leértem, azonnal vízzel kezdett megtelni a tüdőm, muszáj feljutnom a felszínre, bármi is vár ott.

A testemet belülről mardosni kezdő folyadék kínján túl is felfogom, hogy valakivel most épp ugyanaz történik, ami velem.

Vagy ez már a múlt, ami felsejlett bennem? Vagy talán még meg sem történt?

Fogalmam sincs, hogy miként, de érzem azt, amit az idegen. Nem tudom azt sem, hogy merre, vagy egyáltalán ki lehet, de tehetetlenül lebeg a végtelen ürességnek érzett jéghideg víz alatt, miközben a lassú eszméletvesztése előtti utolsó gondolata, hogy végre felszabadult. De nem egy meghatározott helyről, hanem végre elengedheti a fullasztó múltját.

Visszatarthatatlan köhögés tör rám, ahogy kiérek a levegőre. Kapkodom a fejem minden irányba, amilyen gyorsan csak tudom, de nem látok sehol támadókat, csak valamiféle furán villongó csapadék pereg mindenfelé körülöttem. Apám keresem, de ő már nincs itt. Bármit is tett, elűzte a felénk zuhanó rémeket.

Talán a köhécselésem hangjára, amit messzire visz a vízfelszín, megint rossz előérzetet keltő

árnyak kezdenek hatalmasodni az egyre sűrűbb párában. Nyugat és észak felől növekednek a ködpárnára vetülő foltjaik.

„Ismerd ki, ami benned szunnyad!” A furcsán közölt, divatjamúlt szavai lüktetnek a fejemben.

Mintha évszázadokkal korábbról fogalmazta volna meg, de talán éppen ettől váltak halhatatlanná.

Erővel tölt el Apa gondolatának elmémben elültetett magja, mintha burjánzó indákként kezdené átszőni a testemet.

Egyre közelebbről hallom az aggasztó surrogásokat. Néhány másodpercem lehet, mire ideérnek, most mégis csökkenni kezd a pulzusom. Higgadtság tölt el, gyorsan pörögnek le előttem a szituáció legkülönbözőbb megoldásai, amikből a pillanat törtrésze alatt egyetlen lehetőség marad. Lefelé.

Nagy levegővel indulok el a sötétségbe, miközben lángtengerbe borul a tó felülete mögöttem. A fölém érkezett lények gerjesztik, újabb és újabb bosszús tűzcsóvával perzselik a tőlem alig néhány méterre hullámzó törmelékeket.

Lövésem sincs még mindig, hogy mik lehetnek, de a víz talán a gyengéjük, mert a látványos puffogáson és heves szárnyverdesésen túl úgy tűnik, nem tudnak nekem ártani, ide már nem követnek tovább.

Az odafent tomboló, egyre kiterjedtebb tűzözön aranysárgára festi alattam a régen elárasztott, ősi város romjait.

A többezer éves Shi Cheng is az ember ellentmondást nem tűrő terjeszkedésének prédájává vált, viszont a kihalt települést körülvevő víztömeg valahogyan eredeti állapotában konzerválta az egykor

díszes épületeket.

Mindenki tudja, hogy itt van, a turistaparadicsomot mégis felhúzták negyven méterrel fölé.

Esélyesen jobban fizet a tömegek számára nyitva álló, látványos horgásztó dupla, vagy a belépőt is beleértve tripla lehúzása, mint egy szimpla panorámaút a tófenéki kőhalmaz körül. Egy időben hobbibúvárok látogatták, de a fenti építkezések megkezdésével a hely teljesen elzárult a külvilágtól.

Miközben csökött mellúszással tartok a mélybe, rá kell ébrednem, a kényszerűen felelevenített történelem helyett talán nekem is jól jönne most egy légzőkészülék.

Különös. Az ismert világom tapasztalata azt diktálja, lassan levegőt kell vennem, de az elmém egészen mást súg.

Korábban másodpercekig, ha bírtam a víz alatt, most pedig még az erősödő, mégis egészen elviselhető nyomás mellett is semmiségnek tűnik a lent eltöltött perc.

Már alig dereng a felszínen izzó orkán fénye, de talán az ókori Oroszlánváros boltíves keleti kapuja felé tarthatok.

Valamilyen megmagyarázhatatlan okból mindig is érdekelt a rég elfeledett, antik világ. Míg az emberek döntő többségét ma már a folyamatosan váltakozó, követhetetlen hóbortokat jelentő

légüres trendek kötik le, engem sokkal jobban érdekel a régmúlt kiszámítható, elegáns, jóllehet lassú, de tartalmas értékeket éltető civilizációinak megismerése.

Nem hazudtak a leírások. Az elhagyott város falait jórészt eredeti formájában őrizte meg a Qiandao mesterséges medencéje, közelebbről viszont már jól látszanak a megmunkált kőtömbök erózió által lekerekített élei, és a hínárral szőtt, hatalmas sziklákkal torlasztolt városkapu.

Kicsit lélekromboló az apránként pusztuló látványuk, mind azt jelzik, bárkik is voltak itt, bármennyire is élhették meg az életet tisztességesen és akárki számára példaértékűen, rajtam kívül már senkinek sem jelentenek semmit.

De talán nincs is már, akinek… Valami mozog az iszapos fenéken. Esküszöm, láttam valamit, de mostanra eltűnt. Csak egy pillanat volt, talán csak képzelődtem.

Fogy az oxigénem, most már kezdem érezni. Amit Apám ébresztett bennem, az ugyan kitágította a határaimat, de kopoltyúkat azért nem növesztett.

Kicsit megrettent a lenti szürkület ismeretlen világa, de biztos vagyok benne, hogy csak odalent találhatom meg a kiutat.

Van lent valami, ami… Valaki hirtelen elkapja a vállamat, hátulról, erősen markol, mintha satu közé szorítana. Ha tovább hagyom, eltöri a kulcscsontom. Kirántom magam a fogásából, megfordulok, egy nőt látok magam előtt. Idősnek látszik, ráncos az arca, ősz haja leng az áramlatokban.

Elsüllyedt turistának tűnik, ő az első ember, akit a jelenség óta láttam. A szeme… Azok a

szemek… nem önmaga.

Ellöktem magamtól, ahogy csak tudtam, miközben mindketten elértük a tó fenekét.

Furcsán rángatózik a teste, különösen akadozó, esetlen mozgással próbál elérni. Fejét rendszertelenül döntögeti a vállai felé, mintha engem méregetne közben. Folyton tátog, de nem jön ki levegő a szájából.

Talán még fuldoklik? Ennyire mélyen és ilyen sok idő után? Kizárt, hogy élne, talán csak a még működő idegpályái rángatják…

Sikerül megvetnie a lábát, mintha tudatosan tenné. Megint jön, jobb karját előre nyújtva. Minden ember tekintetében látszik valamilyen érzelem, az övé teljesen hideg és érdektelen. Egy gyenge áramlat végül elsodorja a különös alakot, tehetetlen kapálózással olvad be a felvert üledék sötétjébe.

Gyerünk tovább, be a városba! A nyugalmam semmivé lett, a védekezés pedig sok tartalékot kivett, gyorsan meg kell találnom, ami ide vonzott.

Más emberek is kilépnek a homályból, oldalról és fentről egyaránt érkeznek felém, a hatalmas nyomás miatt lassú és nehéz léptekkel közelednek. Egyre rosszabb ötletnek tűnik, hogy ész nélkül leúsztam a mélybe.

Átjutottam a sziklákkal elzárt főbejárat rései közt, talán nem követnek tovább.

Káprázni kezd a szemem, a gyülemlő széndioxid miatt egyre kevésbé tudok ellenállni a belégzési ingernek.

Fentről érkezik valaki a romváros egykori utcájára, kitárt karokkal zuhan a nyakamba. A fejemet hátrarántva húz le a földre, testem egészen besüpped a hordalékos talajba.

Felém kerülve látom, egy tizenéves srác az, még talán nálam is fiatalabb.

Arca a dulakodás közben gyorsan foszladozik, a leszakadó bőrdarabok elsodródnak a sötétségbe.

Véznának tűnik, mégis nagyon erősnek érzem őt, a fejemet akarja megharapni, alig bírom eltartani magamtól az alkarjaimmal.

Hatalmas buborékokkal szökik a benntartott levegőm, közben valami már a lábamra is ráfogott, és a cipőmet próbálja átrágni.

Nem látom, hogy mit csinál, azt sem tudom, többen vannak-e, mert a felém került fiú fáradhatatlanul küzd, hogy kivillantott fogaival belém marjon.

Nem bírom, talán ennyi volt. Sajnálom Apa, sajnálom…

Halvány fény dereng a lábaimnál, egyre csak közeledik. Hamar ideér, most talán a támadóim mögött állhat, de nem jön közelebb. Felszabadul a lábam, végre le tudom lökni magamról a kis mocskot. Felkavarodott az iszap, semmit sem látok magam körül. Próbálok felállni, de csak féltérdelésig jutok.

Másodpercek telnek el, megint jön a gyerek, nem adja fel. Kifáradtam, nem bírok ellenállni.

Megragadja a nyakam, de a fénylő alak karja ekkor kinyúl a barna homályból, tenyerével megérinti a támadóm fejét, aki ettől átveszi a ragyogást, végül az áramlatokban feloldódva elporlad, mint egy szélben széthulló homokvár.

Nincs rajtam sérülés, talán csak az ájulás szélén képzeltem ide ezeket a… Megint itt van, de most nem egy újabb hibbant turistatestű rohadék, hanem a csillanó arcú megmentőm.

Egészen lassan burkolózik ki a hömpölygésből. Jól látszik, hogy karmozdulataival ő maga irányítja a hullámokat, és a lekevésbé sem akar megijeszteni.

Egyáltalán nem rémisztő. Húszas éveinek végén járó nőnek mutatja magát. Egészen vékonynak látom őt, hófehér és megszaggatott ruhájának számtalan hosszú rojtja lassan hullámzik a teste körül, a válla alá érő szőke haját pedig az arca előtt fodrozza az egyre tisztuló víz.

Látom a tekintetét. Már alig tudok ébren lenni, de végtelen nyugalmat áraszt, ami belőle sugárzik. Végre teljesen látom őt… Anya? Nem, ő nem lehet, csak hasonlít rá, ez csupán illúzió. Már alig emlékszem az arcára. Lehetetlen… Hogyan?

Ujjait lassan az enyémek közé fonja, teljesen valóságosnak érzem az érintését. Összeesek, nem bírom magam tovább tartani.

Érzem, ahogy magához húz, gyengéden temeti arcomat a nyakába. Elindultunk. Fogalmam sincs, hová visz, de bízok benne.

Lehet, hogy meghaltam, és mindenki ezt látja, mikor vége? Nem tudom, de egyre biztosabb, hogy ez nem ábránd, hanem itt és most megtörténik.

Nem bírom tovább, az önkéntelen reflexeim átveszik az irányítást, víz tódul be a légútjaimba.

Óvatosan tett le egy sziklára, tükörsimának érzem a hátam alatt. Ez valamiféle központi terem lehetett régen, ahol vagyunk, széles, aranyozott helyiség a város alsóbb szintjén, de már képtelen vagyok körbenézni.

Fölém hajol, aggódóan pillant rángatózni kezdő testemre, majd valamit a jobb tenyerembe nyom.

Valami hengeres, érdes tárgyat adott át.

Tapintásra sziklaszerű, de megmunkált. Rászorítja a tenyerem, mellkasomhoz emeli a karjaimmal együtt, majd a hajamat megsimítva végtelen békét árasztó mosolyával együtt foszlik szét előttem, végül ismét átveszi uralmát a félhomály.

Ahogyan ő semmivé vált, a hűvös test elkezdett felmelegedni a kezemben, egyre jobban égeti a bőröm, pezseg körülöttem a víz.

A henger által gerjesztett apró buborékok a távol fodrozódó felszín halványsárga derengése felé szöknek, miközben számtalan újabb felém süllyedő emberalakot látok körvonalazódni a távolban.

Tehetetlen vagyok, csak haldokló nézője tudok lenni az eseményeknek.

Egy táguló fekete folt jelenik meg előttem, szempillantás alatt sosem érzett energiával szippant magába.

Eltűnt a mélység városa, az összefüggő feketeség maradt helyette. Már nem érzem a fulladás kínját, nem érzek… nem érzek semmit. Tudatomnál vagyok, de a testem mintha megszűnt volna.

Lehet, hogy csak egy perc telt el ebben a vaksötétben, de évek óta is itt lehetek, képtelen volnék meghatározni.

Nincsenek irányok, dimenziók, a fent ugyanaz, mint a lent. Semerre nem érzek senkit és semmit, megőrjít a környezet.

Kint végtelen a sivárság, de bennem megállíthatatlan, őrült kavalkád dúl, a hely valahogyan láncreakcióként tágítja ki az elmém. Mintha egy másik univerzumba csöppenve, távolabbról megfigyelve értenék meg összefüggéseket.

Ugyan semmit sem látok, most mégis olyan benyomásom támad, hogy kikerültem a teljes világnak képzelt terráriumomból, és a mindent átjáró sötétség apró belső villanásokkal tárná fel előttem a valóságot.

Egészében látom az életemet egyetlen pillanatba sűrítve. Minden rejtély felnyílik. Nincs, ami leplezett marad, de egyszerre túl sok az impulzus.

Mint egy kisgyerek, aki a tomboló szélviharban felkavart avarszőnyeg milliónyi színes leveléből minél többet megpróbál elkapni, és végül csak alig néhányat tud magához ragadni.

Bűntudat. Rettenetes önmarcangolás kínozta Apámat. Már értem, nem csak az eredeti feladata alóli kibúvásának emésztő érzése, hanem Anya miatt is.