A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.) 2020

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Második javított, átdolgozott kiadás

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Olvasószerkesztő: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-05-9

Ajánlom azoknak,
akik mindvégig hittek bennem.

„A legtöbb ember, amikor meghal, a mennybe vagy a pokolba kerül, és ennyi. De néhányukkal, valamilyen okból, nem ez történik. Kísértetek, nyugtalan szellemek, erőszak, gonoszság vagy egy sima tévedés – mindez csapdába ejtheti a szellemet itt a földön.”

(Laurell Kaye Hamilton)

A történet 2015-ben Észak-Amerikában, Oregon államban játszódik, ismert környezetben, egy nem létező kisvárosban. A könyv és a regényben szereplő valamennyi karakter kitalált, valóságos személyekkel való mindennemű hasonlóságuk pusztán a véletlen műve! A regényben található leírások esetenként a nyugalom megzavarására alkalmas részeket tartalmaznak, ezért inkább felnőtt olvasóknak ajánlom!

PROLÓGUS

Bosszúszomj

Gyilkos indulat fűtötte őket.

Nyolcan voltak. Mindnyájan családos férfiak, odahaza feleségek és kisgyerekek vártak rájuk. Egyikőjük sem volt még a legkisebb közúti kihágásért sem büntetve, most viszont az éjszaka áldásos sötétjét kihasználva a kisváros körül elterülő rengeteg mélyére igyekeztek, hogy álmában törjenek rá az erdőben remeteként élő volt bányamesterre.

A munkás overallban és bakancsban lévő férfiak mind farmereknek, kétkezi munkásoknak tűntek, és egy ócska furgonnal érkeztek a tisztásra. A takaros kis kunyhó tőlük alig harminc lépésre, néhány égbe nyúló fa tövénél állt, és látszott rajta, hogy gazdája értő kézzel építette.

Két órája az egyik helyi ivóban verődtek össze és váltak békés családapákból könyörületet nem ismerő gyilkos alakulattá. A gyerekeik társának, a kis Bóka Jimmynek a halálhíre viharos szélként söpört végig közöttük. Az ivó jól bejáratott törzsvendégei voltak, és a kimerítő napi munka után minden este poharak és kártyalapok társaságában kezdték meg a jól megérdemelt pihenést. Messzemenően nem voltak már józanok, és az alkohol a maradék gátlásuk falát is ledöntötte. Mielőtt a furgonba szálltak és útnak indultak, hogy saját kezükbe véve az igazságszolgáltatást, bírákká és hóhérokká váljanak, igyekeztek felfegyverkezni. Egyesek kést vettek magukhoz, mások láncot vagy épp botokat. Senki nem maradt hátra a poharazóban, egymást hergelve, uszítva másztak a furgon belsejébe, majd száguldoztak át a városon, hogy aztán egy keskeny földúton bezötykölődjenek a sűrű erdő mélyére.

Az égbolt tiszta volt, a hold sarlója éles pengeként ragyogott a fejük fölött, a nyáréji szellő mégis a halál szagát ringatta a levegőben. Súlyos lépteiket száraz ágak reccsenése kísérte, de nemigen törődtek azzal, hogy zajt csapnak, mert messze voltak már attól a ponttól, hogy óvatoskodni akarjanak. Gyilkos indulat lobogott bennük.

A lombok jótékony árnyéka a nyári nap tüzében kellő védelmet nyújtott az idősödő, közel egy évtizede remeteként visszahúzódva itt élő férfinak és kunyhójának. Ezen az éjjelen azonban semmi nem védhette meg a nyolc férfi indulatától. Semmi sem óvta az erős, bilincsként lábára és karjára fonódó kezek szorításától, mert azok csak kapaszkodtak a nadrágjába, őszülő hajába, és kíméletlenül húzták ki a kunyhóból a szabad ég alá. A bányamesternek még feleszmélni sem volt ideje álmából, máris vasbetétes bakancsok rúgták az oldalát, azonnal összetörték néhány bordáját, miközben egy rövid fémcsővel valaki többször az arcába ütött, és szétroncsolta az orrát. A meleg vér a torkára folyt, hörgött, csontos keze a nyirkos füvet és földet markolta. A teste magatehetetlenül csúszott arra, amerre támadói húzták.

A férfi rossz alvó volt, ez már az előrehaladott korával járt, valamint szívesen ücsörgött fél éjszakákat a kunyhó előtt rakott tűz mellett. Szerette a természetet, szinte eggyé vált vele az évek során. Mindent tudott az erdőről, a fákról, a növények gyógyító hatásáról és az aljnövényzetben élő kis állatokat éppúgy ismerte, ahogy a fák lombjai közt fészkelő madarakat. Ezen a végzetes éjszakán mégis hamar elnyomta az álom. Talán a kora délutáni túra miatt, amit a városból gyakran kilátogató srácoknak szervezett. Jól érezte magát velük, és hálás volt a sorsnak, hogy ismeri őket, és megszerettetheti velük a természetet. Szívesen mesélt nekik az itt élő állatokról, az ehető bogyókról és a mérgező gombákról egyaránt.

Hasznára fog válni a fiúknak – gondolta. És tanításai fogékony talajra hullottak. A fiúk rajongtak érte. Az aznap délutáni túra azonban már neki is fárasztó volt, talán ezért tudott mélyen aludni, egészen addig, amíg támadói fel nem rugdosták az álmából.

– Kérem! Hagyjanak! – könyörgött a férfi. – Mit akarnak tőlem?

– Fogd be a pofád! – üvöltötte mind közül a legmagasabb, és miheztartás végett arcon rúgta. – Fogd be a pofád, te gyerekgyilkos!

Az inget és a nadrágot is leszaggatták róla a nagy tülekedés során. Támadói alig fértek hozzá, de úgy tűnt, hogy mindenki akart a testéből egy darabot. Megmarni, megütni, belerúgni. Az idős ember egy szál alsónadrágban, összegörnyedve feküdt a földön. Vért köhögött, zokogva könyörgött, de a felbőszült csordát a vér látványa tovább tüzelte. Nem ismertek könyörületet. Egymást túlszárnyalva acsarkodtak.

– Dögölj meg, te mocsok!

– A szart is kirúgjuk belőled, vénember!

– Lógni fogsz, patkány!

– A saját hányásodba fojtalak, szarzsák!

Két tagbaszakadt alak kivált a földön remegő testet körbefogó embergyűrűből, és a kunyhóhoz mentek. Találomra kidobáltak néhány dolgot, köztük az öreg hálózsákját, rádióját, valamint egy kopott, széles karimájú, barna kalapot és egy sötétszürke, elnyűtt kabátot. A társaik izzó tekintettel figyelték, amint egy kannából benzint locsolnak szét, majd pillanatok alatt lángokba borítják a kis erdei építményt. Közben a magas férfi elsietett a furgonhoz, majd egy hosszú kötéllel tért vissza. A többiek közül jó néhányan egyik lábbal a földön fekvő férfi testét taposták, úgy pózoltak áldozatuk felett, akár a pénzzel kitömött szafarivadászok.

A telihold baljóslatú fényét a kunyhót felfaló, magasba szökő lángok mosták le az arcukról. Szemükben mérhetetlen gyűlölet csillogott, miközben tekintetüket pusztító grimasz torzította el. Talán ebben a pillanatban, valahol a lelkük mélyéről, maga az ördög nézett fel.

– Mész a pokol tüzére, te nyomorult gyerekgyilkos – mondta a magas férfi, miközben csúszó hurkot csomózott a kötél egyik végére, majd a bányamester fejét átbújtatta rajta, és szorosan a nyakára húzta.

– Én nem bántottam senkit – nyöszörgött az idős ember. A hajába, az arcára sár és vér tapadt. Nehezen lélegzett, egy törött borda megsérthette a tüdejét is. – Kérem, ne bántsanak! Ezt nem tehetik velem!

– Meg fogsz dögleni! – kiabálta egy köpcös, szakállas férfi, a szájából nyál fröcsögött.

– Húzzuk fel a fára! – adta utasításba egy másik, aki a kunyhó felgyújtásában segédkezett, kezében az üres benzineskannát lóbálta. – Hadd lógjon a vénember!

Megragadták a férfit, majd egy lendülettel a néhány lépésre árválkodó, száraz cédrusfa alá vonszolták. A magas férfi egy vaskos, hosszan kinyúló ág fölött keresztüldobta a kötél szabad végét. Ahogy az átlendült, hárman is köré ugrottak, és két kézzel tépték, húzták, másodpercek alatt felemelve a tehetetlen, erejét vesztett idős embert a földről.

A férfi lába már nem érte a talajt, kétségbeesetten rúgkapált, ujjait hörögve próbálta a fojtó kötél és a nyaka közé bújtatni. Sikertelenül. Körmei véresre marták a bőrt a nyakán, fulladva köhögött, miközben egyre kevesebbet érzékelt a körülötte lévő világból. Tudata lassan távolodott, csak a fülében erősödő zúgásra, a szájában megduzzadt nyelvére és a mellkasában gyúlt perzselő tűzre tudott figyelni. Már nem érzékelte az őt körülvevő dühöngő férfiakat, ahogy a tartóizmai elernyedésével kiürített, lábszárán végigfolyó székletét és vizeletét sem. Mintegy utolsó ösztönös reakciója volt ez a természetnek a túlélésre, ahogy a sebzett állat a vadonban szintén maga alá piszkít, hogy a ragadozót eltántorítsa a szaggal az utolsó, gyilkos rohamtól.

Csakhogy az ő ragadozóit semmi sem tudta már meghátrálásra késztetni. Fennhangon, kéjes elégtételt érezve röhögtek áldozatuk haláltusáján.

– Nem… – nyögte halkan utolsó leheletével a bányamester – bántottam… senkit…

– Dögölj meg! – A magas férfi a lába elé köpött, miközben megszorította a fatörzsre csomózott kötélvéget. Ahogy végzett, eljött a fától és a társai közé lépett. Félkörívben állták körbe a cédrusfát, annak öreg ágán még egy utolsót rándult az idős férfi teste, majd kilehelte a lelkét.

A bírái és egyben hóhérai csak álltak a csillagos ég alatt, és némán nézték az élettelenül himbálózó testet.

1. FEJEZET

A kis halottlátó

1

Rebecca Hewitt, akit a szülei csak Beckynek szólítottak, négyéves volt, és látta a halottakat. Természetesen ez nem volt azonnal egyértelmű, ahogy a legtöbb szülőnek sem az, hogy ha gyermekük érzékeli a szellemvilágot és az asztráltesteket. Így Becky esetében se történt ez másképp, azzal a különbséggel, hogy az édesanyja, Shelly Hewitt egy tudatos és az ezotériával is barátkozó nő volt. Ő egy percig sem gondolta, hogy a gyermekének túl élénk lenne a fantáziája, és csak egy képzelt barátról mesél. Ennek köszönhetően azt sem mondta a gyereknek, hogy butaságokat beszél, nem zavarta össze olyasmivel, hogy márpedig a szekrényben nincsen senki, amikor egyik este a lánya azért nem akart a saját szobájában aludni, mert úgy érezte, hogy a ruhásszekrényből figyeli valaki.

Mindez viszont csak a kezdet volt. Ezt az esetet jó néhány különös, az idő előrehaladtával egyre nyugtalanítóbbakká váló események követték.

2

Edgar’s Hillben a július közepe éppolyan forró és száraz volt 2015-ben, mint az azt megelőző években. A mezőgazdaságból élő farmerek már-már imádkoztak egy kis esőért, mert ha a terményt felperzselte a nap, akkor az egész kisváros nehéz télnek nézett elébe. A város barátságos, kertvárosi látképe már késő délelőtt vibrált a hőségben. A házak előtt elterülő gyepszőnyegeket permetező kerti öntözőberendezéseknek már a látványa is életmentőnek tetszett.

A könyörtelenül tűző nap csak későn bukott le a horizont alá, estére is hagyott eleget a hőhullámokból. Shelly Hewitt épp a vacsora után pakolta a mosogatógépbe a tányérokat, és arra gondolt, hogy az ilyen napok egy nagyvárosban a mindent fedő aszfalt, a hatalmas társasházak és felhőkarcolók miatt szinte elviselhetetlenné fokozódhatnak. Ebből a szempontból szerencsésnek érezte magát, és örült, hogy egy olyan kisvárosban élhet, ahol mindenütt jelen van a természet és hatalmas fák, formás kis bokrok szegélyezik az utak szélét, társasházakból pedig alig találni néhány négyemeleteset az új Edgar’s Hillnek nevezett városrészben.

Sokáig elvágyódott innen. Kamaszként még arról ábrándozott, hogy Kaliforniába, Los Angelesbe megy, és színésznő lesz belőle. Az alakja még most, harmincévesen, egy szülés után is olyan karcsú volt, mint azokban az években, amikor a középiskolai és városi rendezvényeken a helyi amatőr színjátszó körrel fellépett. Mellette táncolt és ritmikus sportgimnasztikázott, amit az elmúlt években a jóga váltott fel. Az álom, hogy hollywoodi színésznő legyen, sohasem vált valóra. Talán túl korán feladta, talán nem hitt magában, ahogy az apja és az anyja sem hitt soha benne. Talán túl hamar ismerte meg Donald Hewittet, és túl hamar ment hozzá. Már maga sem tudta, hogy a magabiztos nő, akiről mindenki azt mondta, hogy igazi nagyvárosi díva lesz, mikor adta fel az álmait és fogadta el, hogy egy unott kisvárosban fogja leélni az életét, és soha nem lesz a filmvászon csillaga.

Rebecca a nappali közepén álló üveg dohányzóasztal előtt térdelt, körülötte méretes bézs ülőgarnitúra, a puha szőnyegen kedvenc kirakójának darabkái. Shelly a kislány mellé lépett, hosszú másodpercekig figyelte, ahogy próbálja a képrészletek helyét megtalálni.

– Édesem, ideje lesz ágyba bújni – guggolt a gyerek mellé.

– Még játszom, mami – felelte a lány anélkül, hogy a nőre pillantott volna.

Rebecca négyéves korára folyékonyan és szépen beszélt, időnként megállíthatatlanul járt-kelt a házban, vagy épp a hátsó udvaron felállított mászóka és csúszda környékén. Az ideje nagy részét még játékkal töltötte. Egyedül is jól tudott játszani, a szerepjátékok voltak a kedvencei. Sokat babázott, vagy előre gyártott formák segítségével kalácsot és süteményt sütött földből a kerti homokozóban, fűből és vízből levest főzött a szüleinek, amit kis fadarabbal kavargatott. Olyan akart lenni, mint a nagyok, másolta a felnőtteket. Mindent, amit csak tőlük látott. Szeretett táncolni, énekelni, rajzolni, színezni és ragasztani.

– Jól van, kicsim, még öt perc, és irány aludni.

– Tudom, vár az álommanó.

– Pontosan. És ha szeretnél nagyra nőni, akkor…

– Sokat kell aludni – nézett fel a játékból nevetve Becky.

Ugyanolyan barna, átható tekintete és aranybarna hajfürtjei voltak, mint amilyen az anyjának is lehetett kislánykorában. Shelly játékosan meghúzta a kislány a két, oldalra gumizott lófarkának egyikét.

– De aztán nem akarok újabb alkudozást hallani!

– Apa dolgozós úton van. Veled aludhatok?

Shelly önkéntelenül megérintette az ajka szélén éktelenkedő aprócska heget.

– Igen, édesem, de csak ha időben a hálóban leszel.

– Így lesz, mami – közölte a kislány, és a következő pillanatban már újra a kirakó kötötte le a figyelmét.

Shelly ugyan megbeszélte a férjével, hogy a lányukat minél inkább az önállóságra nevelik, és hacsak valami különös oka nincs – például betegség, vagy az, hogy felriad álmából éjjel –, akkor nem engedik azt sem, hogy az ágyukban velük töltse az éjszakát. Ennek ellenére, időnként, amikor Donald egy független autóalkatrész-kereskedő cég értékesítőjeként napokig üzleti úton volt, Becky az anyjával aludt.

Shelly visszament a konyhába, útközben egyszer feljajdult, amikor mezítláb belelépett néhány széthagyott színes építőkockába. Időnként kétségei támadtak, hogy a férje szigorú szabályai, amit következetes gyereknevelés címen foganatosított, valóban Becky javát szolgálják-e.

Donalddal még a középiskola végzős bálján jött össze, és sokkal inkább a testi vágy kötötte hozzá, mintsem valós, mély érzelmek. Az elmúlt években pedig már a vágy sem. Csak Becky és a megszokás.

Hosszú, mélybarna, egyenes haja puhán omlott a vállára, és soha nem fordulhatott elő, hogy akár egy szombati bevásárlást ne megfelelően rendbe tett frizurával intézzen. Becky mindig azt mondta, hogy a maminak csinos a haja. Ahogy teltek az évek, Shelly igazán vonzó nővé érett. Sminket nagyon ritkán használt, ha mégis szüksége volt rá, akkor is csak leheletnyit tett fel. Mogyoróbarna, hangsúlyos szeme így is igézően hatott, ahogy a szépen ívelt ajkai természetes valójukban is vonzották a férfiak tekintetét.

A városban élő férfiak pillantása némán követte, bárhol is bukkant fel. Bár csábításnak vagy flörtnek még csak jelét sem adták, hiszen nem igazán akart senki ujjat húzni Donalddal, aki már ugyan évek óta nem járt az éjszakai szórakozóhelyekre, mégis mindenkiben elevenen élt még a volt Lane megyei kick-box bajnok néhány tettlegességig fajuló konfliktusa, ahol a vitapartnerei törött állal és bordával tudták csak elhagyni a helyszínt.

Shellynek eleinte ez is nagyon imponált, viszont idővel egyre kényelmetlenebbnek kezdte érezni, ahogy férje féltékenységi dührohamait is egyre nehezebben viselte. Önbecsülési problémái lassan erősödtek az évek során, aminek igazi mélységeit a hat évvel korábbi autóbalesetekor érte el, amikor egy kis traktor fordult elé az egyik bekötőútról. Shelly jobbra rántotta a kormányt, fékezett, és az ütközést ugyan elkerülte, de a szalagkorlátot átszakítva egy vízgyűjtő árokba borult a kocsijával. Szerencsére csak kisebb agyrázkódást szenvedett, és a térde sérült meg, amit sebészi úton helyrehoztak ugyan, de a bal lábát hatvan százalékosnál jobban nem tudta behajtani, így a balesetet követően szembetűnően sántítani kezdett, ami a fizikoterápiás kezeléssel és a gyógytornával sem javult. Abban bízott, hogy a jóga idővel megoldást hozhat a problémájára.

Mindez egyre jobban kihatással volt a mindennapjaira. Már egyáltalán nem érezte magát vonzónak, időnként nőnek sem, és minden férfi pillantásában csak a sajnálatot vélte felfedezni. Még akkor is, ha ez valójában nem így volt. Mindezen az sem segített, hogy a férje figyelme is egyre jobban hiányzott neki.

Miután állapotos lett, talán még háromszor szeretkezett Donalddal. Abban bízott, ez megváltozik, ahogy a gyerek megszületik, és elfogadta, hogy férje talán így kevésbé érzi vonzónak, vagy zavarja, hogy a közös gyerekük fejlődik benne, és úgy bújjanak össze. Végül azonban nem történt változás, a férje Rebecca születését követően sem közeledett hozzá. Bár eleinte megpróbálta magára felhívni a figyelmet, miután ez nem ment, szóba is hozta a témát, de Donald minden alkalommal valami buta magyarázattal ütötte el a dolgot. Shelly pedig a hónapok, majd évek múlásával lassan beletörődött a helyzetbe.

Egyedül az otthonába kapaszkodott. A konyha csakúgy, mint a ház egésze, modern, jellemzően világos színű bútorokkal volt berendezve. Csúcstechnológiájú háztartási berendezések, szekrény méretű inox hűtőszekrény, középen spotlámpák fényében előkészítő asztal márványmintázatú krémszínű munkalappal. Shelly letörölte a munkalapot, elpakolt néhány kint maradt edényt és evőeszközt, majd visszaindult a nappaliba.

Ahogy áthaladt az étkezőn, már látta, hogy a lánya nem térdel a szőnyegen. A játék darabkáit a dobozába visszarakta, azt pedig a dohányzóasztalon hagyta. Shelly a hálószoba felé haladva felvette a dobozt az asztallapról, hogy magával vigye. Igényesen megmunkált, faragott korlátok által közrefogott lépcső vezetett az emeletre, ahol a hálószoba és a gyerekszoba mellett két vendégszoba, egy dolgozó – ahol Shelly végezte a könyvelői munkáit –, valamint két fürdőszoba volt található.

Az emeleti folyosón nagy méretű családi fotók követték Shelly lépéseit. Arra számított, hogy lányát már az ágyban fekve találja. Ahogy Shelly belépett a hálóba, megtorpant. A kétméteres franciaágy üres volt. Még a nappalra felterített selyem ágytakaró is a helyén volt.

– Becky, édesem – szólongatta a lányát, miközben lassan átsétált a helyiségen a résnyire nyitva lévő fürdőszobaajtóhoz. Az egyik emeleti fürdőszoba ajtaja közvetlenül a hálóból nyílt, fény szűrődött ki az ajtónyíláson.

Biztosan fogat mos – gondolta, miközben lassan belökte az ajtót.

A fürdőszoba üres volt.

Mielőtt Shellynek sikerült volna a gondolatait rendezni a meglepettségből, a hálószobából meghallotta Rebecca hangját.

– Te! Te! Te!

Shelly visszafordult a hálóba, ahol a hang alapján meglátta a gardróbszekrény végében, a fal sarkánál guggoló kislányt, amint a kezével tölcsért formált a szája elé, és a szekrény mögötti résbe kiabált.

– Te! Te! Hé, te! – kuncogott a kislány. – Gyere ki, te!

Shelly a lánya mögé lépett, és gyengéden megérintette a vállát.

– Édesem, te mit csinálsz?

– Semmit – válaszolta a kislány.

– Talán egy kis pókot üldöztél? Majd szólok apának, és holnap lefújja a sarkokat.

– Nincs pók, mami.

– Akkor?

– Játszom.

– Gyere, édesem – vezette kézen fogva az ágy felé –, ideje aludni.

3

Shelly jó alvónak tartotta magát. Szerencsére Rebecca szintén, ő már kicsi korában is problémamentesnek tűnt ezen a téren. Képes volt csecsemőként is végigaludni az éjszakákat, így nem igazán okozott gondot a szüleinek. Barátaik szerint a terhesség utolsó hónapjában elszenvedett fájdalmak miatt – amikor is a baba rosszul feküdt és időnként elviselhetetlen fájdalmakat okozott akaratlanul is az anyjának – ezzel kárpótolja a sors. Nyugodt és hosszú éjszakákat kapott kismamaként, miközben barátaik és ismerőseik többsége az első egy-két évben a kimerültség határára sodródtak. Egyik közeli ismerősük felesége szanatóriumba is került, mert idegileg és fizikálisan is kimerült a pihenés és az alvás hiánya miatt.

Shelly éjszakáit csak a balesete óta tudta megkeseríteni a térdében sajgó, elsősorban a hidegfront-hatás során jelentkező, gyötrő fájdalom.

Mint minden ehhez hasonló forró éjszakán, a takaró fölött, egy szál bugyiban és laza hálóatlétában aludt. A ventilátor ugyan hősiesen küzdött a szobában megrekedt forrósággal, de csak a levegőt tudta frissíteni. A klímát takarékossági okok miatt nem kapcsolták be. Az túl sokat fogyasztott volna, miközben így is jelentős csúszásban voltak a ház jelzálogkölcsönével.

Shelly nem álmodott semmit, de mégis, amikor Rebecca hangja beúszott a tudatába, egy ködös álomkép vibrált előtte.

– Mami! Mami!

A kép tovasodródott az álom és az ébrenlét határáról, és Shelly felébredt. Amint kinyitotta a szemét, a lányával nézett szembe. Rebecca az ő oldalán, közvetlenül az ágy mellett állt, és némán, mozdulatlanul figyelte.

– Mi az, édesem? – kérdezte álmos, rekedt hangon Shelly. Nem ült fel az ágyon, csak a fejét emelte meg, és a könyökére támaszkodott.

Rebecca nem felelt. Csak várakozott csendben az ágy mellett, és nyugtalan tekintettel meredt az anyjára. A hold fénye sápadtra festette az arcát, a kísérteties csöndet csupán a levegőt keringető ventilátorlapát tompa moraja járta át.

– Mami – suttogta végül –, egy bácsi van a házunkban.

4

Másnap reggel a konyhaasztalnál ülve Shelly a lányát figyelte, amint az müzlit és tejet kanalaz a szájába. Szótlanul nézte a gyerek mozdulatait, miközben azt mérlegelte, hogy kérdezze-e Beckyt az éjszaka történtekről. Nem volt biztos benne, hogy érdemes most felhoznia a dolgot. Igazából ő maga sem tudta még, hogy milyen jelentőséget tulajdonítson az egésznek.

Soha nem értett egyet azzal, hogy egyes szülők a gyerekeik képzelt barátairól beszélnek, miközben egyre több irodalma van annak az álláspontnak, hogy a kisgyerekek látják a szellemvilágot. Képesek érzékelni egy másik dimenziót. Vagy valami hasonlót olvasott. Nem emlékezett már rá, hogy pontosan mivel is magyarázták, de abban biztos volt, hogy a tavasszal történt eset után, ami a barátnőjénél, Kate-nél esett meg, tucatnyi cikket keresett a témában. Asztráltesteket látó, a mi világunkban ragadt szellemlényekkel beszélgető gyerekekről olvasott, miközben a cikkekből kiderült, a felnőttek az esetek túlnyomó többségében mindebből semmit sem érzékelnek. Ha pedig tudomást szereznek róla, mert a gyerekük különböző módon ezt jelzi, vagy minderről beszámol, akkor letudják azzal, hogy a gyereknek élénk a fantáziája, és egy képzelt barátja van.

Mivel Shelly érdeklődött az ezotéria iránt, így számára nem okozott nehézséget, hogy más megközelítést is elfogadjon, vagy legalábbis komolyabban számításba vegyen. Persze mindehhez az is jelentősen hozzájárult, hogy a tavasszal történt esetnek a barátnője is tanúja volt, és ő maga szolgált megdöbbentő hitelességű információkkal. Donaldnak ugyan nem beszélt akkor az esetről, de egyre csak erősödött benne a bizonyosság, hogy amint este megérkezik az üzleti útról, akkor elmondja neki az éjszaka történteket. És az esti dolgot a szekrénynél. Mert így utólag visszagondolva már arról is meggyőződött, hogy a két eset összefügg, hiszen Becky mintha valakihez beszélt volna a szekrény mögé.

Shelly az emeleti hálószobában álló gardróbszekrényre gondolt, és abban a pillanatban úgy érezte, mintha jeges ujjak borzolnának a hajába.

– Jól vagy, édesem? – nézett őszinte aggodalommal a lányára.

Becky anélkül, hogy egy pillanatra is felnézett volna a kis müzlistálból, igenlően bólogatott.

– Tudod, arra gondoltam, hogy ma elmehetnénk ismét a cirkuszba. Úgy tudom, még ma délután és este is lesz egy-egy előadás.

Rebecca szeme élénken felragyogott. Két napja érkezett a kisvárosba egy vándorcirkusz, ócska lakókocsikkal, kopott sátorponyvával, de a kislányt elvarázsolták a fények, a flitteres, csillogó ruhák, a bohóc, a kötéltáncos és leginkább a vadállatok.

– Megnézzük a macit? – Abbahagyta az evést, és fürkésző tekintettel figyelte az anyját.

– Igen. A macit, a tigrist meg többi állatot is.

– Kapok jégkrémet?

– Na még szép! Jégkrém nélkül nincs cirkuszlátogatás.

– Apa is jön?

– Apa csak este érkezik. Mondtam már, kicsim. Nem emlékszel?

– De igen – bólintott Becky.

Rebecca rajongott az édesapjáért, és nagyon ragaszkodott hozzá, annak ellenére, hogy a férfi a munkája miatt gyakran utazott és mindig több napig távol volt. Amikor pedig otthon tartózkodott, akkor is kevés időt tudott a lányával tölteni.

Persze Donald nagyon szerette a gyereket, de időnként Shellynek az volt az érzése, hogy a férfinak nehezére esik ezt kellőképpen kimutatni. Mintha attól félt volna, hogy ettől gyengébbnek látszana, kevésbé lenne férfi. Bár soha nem adott neki hangot, de valószínűleg egy fiúgyermeket szeretett volna, akivel lehet horgászni, akit meg lehet tanítani bunyózni, és akivel szemben valódi falkavezérszerepben tud tetszelegni. Mert Donaldnak ez volt a fontos. Mindig, mindenütt falkavezérnek lenni meg felülpisilni a másét.

– Apa majd legközelebb jön velünk – folytatta Shelly –, mi pedig ma kettesben megyünk. Jó kis csajos nap lesz, finom jégkrémmel.

Most mondta volna azt neki, hogy el akar tűnni a házból, és minél kevesebb időt itt tölteni, amíg Donald haza nem ér? Nem szembesíthette azzal a gyereket, hogy anya gyomra görcsbe rándul, ha a bácsira gondol, akiről éjjel mesélt neki. Mert Becky négyévesen hiheti azt, hogy egy bácsit látni a házban a nap folyamán több alkalommal, akit csak egyedül ő lát, az rendjén van, de anya tudja, hogy ha ez valóban így történt, akkor az nincs rendben. Nagyon nincs rendben.

Mert az a bácsi halott.

Amikor éjjel arra ébredt, hogy Rebecca az ágya szélénél áll és őt nézi némán, egy pillanatra azt hitte, hogy a lány abban a pillanatban ért oda, és mellé akar bújni. Csakhogy nagyon hamar elöntötte a bizonyosság, miszerint Becky már jó ideje ott állhatott és őt nézte.

Mami, egy bácsi van a házunkban.

Miután felült az ágyon, és a lányát maga mellé ültette, az elmesélte neki, hogy egy bácsi van a házban. Állítólag most is az előszobában ült a cipősszekrény melletti széken.

Shellynek, ahogy feltolultak az éjszakai beszélgetés emlékei, eszébe ötlött, hogy megkérdezze a kislányt, most is ott van-e a bácsi? Esetleg most is ott ül a széken? Végül jobbnak látta, ha semmit sem kérdez. Épp elég volt neki a tudat, hogy ha oldalra fordítaná a fejét, akkor pont rálátna az előszobának hívott keskeny közlekedőre, ahol a cipősszekrény mellett egy kisszék állt. A háttámlája és az ülőlapja bordó, az elmúlt évek során már enyhén megkopott kárpittal volt bevonva.

Nem mert a székre pillantani. Igazából már nem mert rágondolni sem. Jó ideje most először szerette volna, ha Donald minél hamarabb hazaérne.

5

Donald Hewitt már kora este megérkezett, aminek a felesége – az éjszaka történteket figyelembe véve – nagyon örült. Chevrolet terepjáróját a kocsifelhajtón parkolta le, majd a gurulós bőröndöt maga után húzva, a sporttáskáját a hóna alá csapva sietett be a háza. Odabent mindent ledobált a nappaliban a fal tövébe. Az emeletre való felhordásuk, a szennyes kipakolása és kimosása már Shellyre várt, ő pedig a kezében egy hideg dobozos sörrel, behuppant a nappaliban álló kedvenc foteljébe, Beckyt pedig az ölébe ültette.

Donald Hewitt a megszokások embere volt, és mivel a dolgain nem változtatott életének harmincöt évében, úgy gondolta, a hátralévő másik harmincötben már nem is fog. Igaz, az apja is mindig hasonlókat mondogatott, aztán a negyvenötöt sem élte meg, mert ledarálta egy kukoricakombájn, amikor az őszi betakarítás során részegen a vágóasztalnak esett. A kis Donald meg úgy gondolta, jól van ez így, mégiscsak mindenki megkapja, amit érdemel, neki pedig a jövőben legalább nem lesz több, az ajtófélfának taszító pofon, és nem fogja senki egy hideg pincében ájulásig verni egy vastag kábelköteggel, csak mert elfelejtette az apja sörét behűteni, mire az hazaért az alkalmi munkából.

Donald az apjával ellentétben, aki a teknősbéka-vizeletet is leöntötte volna a torkán, ha attól pár órát elbutulhat, keveset és alkalomszerűen ivott. Általában egy dobozos sört engedett meg magának minden olyan alkalommal, amikor megérkezett egy többnapos üzleti útról – nappali, fotel, tévé, sör és Becky. A közös időtöltések jószerivel ebben majdhogynem ki is merültek.

Shelly az ízlésesen berendezett, a nappali központi helyén terpeszkedő pamlagon ült. Odakint már szürkületbe hajlott a kora este, így jobbnak látta, ha maga mellé húzza az állólámpát, és azzal erősít rá a benti világításra. Az utóbbi időben észrevette, hogy gyengébben lát közelre, és időnként igencsak meg kellett erőltetnie a szemét. Talán szemüvegre lett volna szüksége, de jobbnak látta, ha nem szól még erről Donaldnak.

A bevételeik nem alakultak jól az elmúlt időszakban. Sőt nagyon nem. A férjén pedig egyre jobban észrevette, hogy feszült az anyagi nehézségek miatt. A gazdasági válság súlyos hatással volt az autószervizekre is, hiszen az emberek nem mindig tudták már javíttatni az autóikat, vagy sok esetben, ha el is vitték, nem bírták a magas szervizdíjakat kifizetni, és az autót is hátrahagyták a tartozás rendezéséig. Edgar’s Hill autójavító műhelyeinek udvarán is tucatnyi autó sorakozott, és egyre csak várták, hogy a javítási költségeket rendezzék és értük jöjjenek.

Ugyanez volt a helyzet az egész megyében és a többi államban is. A válság mindenütt és szinte mindenre rányomta a bélyegét. Ugyan már érződött az enyhülés szele, több iparág is újból lendületre kapott, de az alkatrész-kereskedő cég, ahol a férje dolgozott, még mindig vegetált. Donald értékesítési eredményei pedig szintén nehezen akartak javuló eredményt mutatni.

Shelly az állólámpa fényénél hunyorogva hajolt egy világoskék, nemrégiben vásárolt ing fölé. Még nem hímezte bele a Hewitt név kezdőbetűjét. Lassú mozdulatokkal húzta át az ing alsó, belső részében a vörös cérnát. Az ingeknél mindig közvetlenül a gombsor alá varrta, a nadrágoknál a cipzár mellé, a pulóvereknek pedig a nyakába. Jó néhány éve ez volt a bevett szokás, miután több esetben a férfi valamelyik olcsó motelben vagy főiskolai kollégiumban, ahol megszállt, otthagyta valamijét. Ilyen esetekben, ha megtalálták és eltették, mindig jól jött, amikor volt valami azonosító, ami alapján tudta bizonyítani, hogy az adott ruhadarabot valóban ő hagyta el. Donald egyébként is szétszórt volt kicsit, de mióta anyagi gondjaik hullámai egyre magasabban csaptak át a fejük fölött, Shelly úgy ítélte meg, hogy sokkal jobban el van merülve a gondolataiban, így még kevésbé tud összeszedett lenni és összpontosítani.

A nő lopva fel-felpillantott a hímzésből, figyelte, ahogy Becky széles mozdulatokkal gesztikulál, és meséli az apjának a délutáni cirkuszban szerzett élményeit.

– Na mesélj, milyen volt a cirkusz?

– Nagy – mutatta szélesre tárt karral Becky.

Donald nevetett.

– Nagy volt? Ki gondolta volna. És mi mindent láttatok ott anyával?

A kislány oldalra billentett fejjel, szemével a mennyezet felé nézve idézte fel az eseményeket az emlékeiben. Aprócska szája közben csücsörített a pufók kis arcocskájában.

– Volt maci – közölte végül mélyen az apja szemébe pillantva.

– Hú, az biztosan félelmetes volt!

– A maci aranyos. Tigrincs is volt.

– Gondolom, nyuszi is, tehát úgy tűnik, az egész Százholdas Pagony felvonult a kedvedért. Egészen véletlenül nem Micimackóéknál voltatok?

– Nem is – ellenkezett Becky a magánhangzókat hosszan elnyújtva. – Cirkuszban voltunk. Ott, ahol a bohóc van.

– Aha, a piros orrú. Így már más.

A férfi filmsztárokat is megszégyenítő mosolya szélesen terült el a szögletes, masszív állkapcsán. Olajbarna arcbőrét fekete, apró borosta borította. Shelly a kapcsolatuk elején gyakran húzta azzal, hogy biztosan közvetlenül gorillák leszármazottja, mert ha frissen borotválkozott, akkor is látványosan kibújtak a szőrszálak az arcán délutánra. Persze valószínűnek tartotta, hogy minden olyan fekete dús hajú és szemöldökű, mediterrán típusú férfi, mint az ő párja, ilyen problémákkal küzd. Igaz, ahogy elnézte, ezen az esetén legalább kétnapos borosta burjánzott Donald szája körül.

A férfi jóízűen nevetett a gyerekkel, de Shelly látta, hogy a szemöldöke egy-egy apró rezdülés erejéig gondterhelten húzódik össze. Viszont bármennyire is stresszes, még este beszélnie kell vele a bácsiról, akit Becky látott, és a délután a postaládából kivett, piros borítékról.

6

Nem sokkal később az anyja felvitte Beckyt a szobájába aludni, és az ágy szélére ülve mesét olvasott fel neki, Donald pedig a nappaliban bóbiskolt bele egy régi T. J. Hooker-epizód ismétlésébe. Miután a gyerek elaludt, a nő visszament a nappaliba, és felhúzott térddel a kanapé végébe vackolta magát, egész testével a férje felé fordulva. Némi felvezető kérdést követően, amivel Donaldot sikerült visszahoznia a szundikálás széléről, elmesélte neki az előző este történését. Részletesen beszámolt neki a szekrény mögé suttogó Beckyről és a különös éjszakai ébresztőről is.

– Tudod, hogy a gyerekeknek élénk a fantáziájuk – mondta Donald. Hangja közönyösen csengett. – Nem kellene ennek olyan nagy jelentőséget tulajdonítanod.

– De Donald!

– Sok ilyet hallani. A gyerekek ilyenek.

– Igen. Ilyenek. Látják a szellemeket.

– Baromság.

– Nekem is fura érzéseim vannak napok óta.

– Csak bebeszéled magadnak. Ez valami együttérzés vagy ráhangolódás a lányodra.

– Értem. Akkor szerinted mindketten beszámíthatatlanok vagyunk, és kezelésre szorulunk.

– Ilyet nem mondtam – csóválta a fejét Donald. – Egyszerűen csak nem szabad mindent tényként kezelni, amit egy négyéves kisgyerek mesél. És ezt nagyon jól tudod te is. Különösen, ha holmi kísértetekről beszél.

– Igen, de te nem láttad a szemét – mondta Shelly.

Próbált hatni a férjére, de érezte, hogy vesztett ügy. Nem is tudta már, hogy mire számított. A lelke mélyén valami megértésre és segítségre. Persze nem ez lesz az első dolog, amiben az évek során magára hagyta. Most viszont úgy gondolta, ez valami sokkal nagyobb és súlyosabb dolog, valami olyasmi, amivel egyedül nem fog tudni szembenézni.

Mami, egy bácsi van a házunkban.

– Gondoltam, hogy ez lesz – motyogott Shelly maga elé.

– Hogy mondod?

– Semmi.

Donald feltápászkodott a süppedős kanapéról, majd sietős léptekkel átsétált az előtérbe, megállt a cipősszekrény mellett, és a székre mutatott.

– Van itt valami, Shelly? – kérdezte fennhangon. – Látsz itt valakit?

Shelly nem válaszolt, csak nézett maga elé. Elveszettnek érezte magát, ahogy az egész házasságát is.

– Hahó, halott úr! – gúnyolódott Donald. A szék ülőlapja fölé hajolt, mintha ülne ott valaki, akihez beszélhet. – Meséljen már valamit! Jól érzi magát itt nálunk? Adjon már valami jelet, hogy itt van velünk!

Nem történt semmi.

Shelly némán figyelt. Donald a száját húzogatva sétált vissza a kanapéhoz.

– Mégis mire számítottál? – kérdezte a nőtől.

– Nem is tudom – válaszolta Shelly. – Talán hívhatnánk egy papot, hogy szentelje meg a házat.

– Egy papot? Hogy szentelje meg?

Shelly bólintott. Szemében szomorúság ült.

Donald szótlanul körbement a nappaliban. Úgy tűnt, a gondolatait rendezgeti, mérlegeli a hallottakat. De Shelly újabban már semmiben nem volt biztos a férjét illetően.

– Nézd, édesem – kezdte végül.

Odalépett a nőhöz, fölé hajolva egy csókot akart adni a homlokára. Shelly elhúzódott.

– Ne mondd, hogy édesem!

– Most duzzogsz?

– Segítséget kértem tőled.

– Igen, de…

– Nincs semmi de! – szakította félbe Shelly. Szemében könnyek gyűltek, de nem pislogott, nem engedte, hogy kicsorduljon. – Az idő nagy részét egyedül töltöm a lányunkkal ebben a nagy házban. Magamra vagyok utalva mindennel. Ha mégis úgy érzem, hogy valamivel nem tudok megbirkózni, akkor kihez fordulhatnék? Kire számítsak, ha nem rád? Ilyenkor hol van az a fene nagy falkavezér, amit mindig hangoztatsz? Ilyenkor hol van a domináns hím?

– Sajnálom.

– Alig vagy itthon.

– A munkám miatt. Jól tudod, hogy értünk utazom ennyit. Szükségünk van a pénzre, mert nem állunk jól.

– Ez a munka már zsákutca. Kértem már, hogy nézz valami másik lehetőséget. Néhány éve még nagyon jól ment, de azoknak az éveknek már vége.

– Újra jól fog menni.

– Mikor, Donald? Mikor?

– Hamarosan. Jól alakulnak a dolgok.

– Mindig ezt mondod. – Shelly arcán kövér könnycsepp csordult végig. A kézfejével azonnal letörölte. – El fogjuk veszíteni az otthonunkat.

– Nem lesz semmi baj.

Shelly felállt, és a konyhaszekrényhez ment. A késtartó mellett egy piros boríték állt, felvette és a férje kezébe nyomta.

– Tessék! Ez ma jött.

Donald kihalászta a levelet a borítékból, széthajtogatta, a szeme lassan pásztázott a sorok fölött.

– Felbontják a jelzáloghitelt? – kérdezte végül.

– Látod – válaszolta Shelly. – Harminc napunk van, hogy rendezzük az elmaradást, különben kitesznek minket az otthonunkból.

– Mégis mi a francot képzelnek ezek? – kérdezte Donald a torkát köszörülve. Próbált magára nyugalmat erőltetni, de a keze enyhén remegett, és a szája széle is meg-megrándult.

Shelly nagyon jól ismerte ezeket a jeleket, és spontán megérintette az ajka szélén lévő heget. A férje ilyenkor már olyan volt, mint a túlhevült, a robbanás előtti utolsó pillanatot jelző kazán.

– Jelentős az elmaradásunk – mondta Shelly. – Többször küldtek már felszólítást.

– Igen, tudom – bólintott a férfi. – Tudom.

– El fogjuk veszíteni az otthonunkat.

– Nem fogjuk. Ne aggódj, megoldom!

– És mégis hogyan?

– Kitalálok valamit, hogy honnan szerezzek addig nagyobb összeget, és elrendezzük.

Shelly némán nézett a férjére. Nyugalmat és biztonságot akart maguknak. Hinni akart a férjének. Most erre volt a leginkább szüksége.

– Megoldom – ismételte Donald.

– Legyen így! Bízom benned.

Donald odalépett a feleségéhez, és magához ölelte. Shelly a férfi karja közé simult, a fejét a mellkasára hajtotta. Azonnal érezte, hogy erre volt szüksége. Egy megnyugtató, energiával feltöltő ölelésre. Éreznie kellett, hogy van mellette egy erős és oltalmazó férfi. Még ha ez időnként nem is valósult meg maradéktalanul. Ezt a gondolatfoszlányt azonban most jó mélyen elzárta a tudatában, egy kis képzeletbeli fiókban, ahol a hasonló dolgokat is tárolta.

– De most menjünk aludni – súgta a férfi –, mert nagyon kimerült vagyok.

– Menjünk – helyeselt Shelly, aztán egymásba karolva megindultak az emeleti lépcső felé.

A fordulóban Donald lekapcsolta a maguk mögött hagyott helyiségek lámpáit, majd felsétáltak az emeletre.

A nyitott ablakokon át kellemes nyáresti szél lengte be a nappalit, finoman meglebbentve a függönyöket.

Alighogy eltűntek a felső fordulóban, a cipősszekrény melletti szék megbillent, miközben a padlón csúszva kicsit hátramozdult és a falnak nyomódott.