© Karády Anna, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: dr. Karády Anna

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-30-1

„Ne unszolj, hogy elhagyjalak, hogy visszaforduljak tőled. Mert ahová te mégy, oda megyek én is, és ahol te megszállsz, ott szállok meg én is. Néped az én népem, és Istened az én Istenem. Ahol te meghalsz, ott halok meg, ott temessenek el engem is. Úgy tegyen velem az Úr akármit, hogy csak a halál választ el engem tőled.”

(Rúth 1:14–17)

PROLÓGUS

A huszonnyolcadik születésnapom után két nappal tűntem el Balatonfüredről. Hogy mit kerestem itt? Füreden nőttem fel, majd ugyan Pestre kerültem, de végül hazajöttem, mert valami visszahúzott. Pontosabban elrabolt.

A rablást esetemben szó szerint kell érteni.

Egyszer azt hallottam, hogy Füred mindent pótol, de Füredet semmi sem pótolhatja. Akárhogy is, ha megismered a történetemet, egész másképp nézel majd erre a városra. Ugyanis a történetem nem fikció. Amit leírok, az a valóság. Akkor is, ha hihetetlennek hangzik.

Sosem hittem a csodákban, mindig is két lábbal álltam a földön, ezért is tanultam jogot; szeretem, ami logikus és kiszámítható. Mégis megmagyarázhatatlan dolog történt velem.

Egyes atomfizikusok szerint az időutazás lehetetlen, míg mások nem zárják ki az elvi lehetőségét. Abban azonban mind egyetértenek, hogy a tudomány és technika jelenlegi állása szerint kivitelezhetetlen. Science fiction? Bevallom, én sosem foglalkoztam a témával, csak éltem az életet, ahogy az emberek általában szokták: egy irodában dolgoztam, olvastam, úsztam, moziba jártam…

De egy napon megváltozott minden, és azóta keresem a magyarázatokat. Azt, hogy miért történt velem, azt én sem tudom, de megtörtént. A legtöbb népi hiedelemnek és mendemondának nincsen tudományos alapja – de ez engem egy csöppet sem érdekel. Minden elméletre nyitott vagyok, így tisztelettel kérem e sorok olvasóját, ha van bármi megoldása, tudassa a családommal!

No de kezdjük az elején. Utoljára 2020. június 20-án láttak engem Balatonfüreden, egészen pontosan a Koloska-völgyben, a hétforrásnál…

POSVÁNYOS

Hason fekve arra ébredtem, hogy undorító bűz terjeng. Ahogy megmozdultam, testemben több helyen is szúrást éreztem, a ruhám is elszakadt. Próbáltam négykézlábra emelkedni, de kezem-lábam belesüppedt az ingoványos talajba. A meleg, mocsaras iszapban térdelve csak nádat és sást láttam magam körül. A büdös talajt kotortam a táskám és telefonom után kutatva, de hamar feladtam: elborzadtam a nyúlós iszaptól. Szédültem, öklendeztem, végül kihánytam egy jó adag sárgás vizet. Sokadik próbálkozásra sikerült csak felállnom, de ahogy léptem volna, az egyik szandálom elszakadt, a másikban pedig megcsúszott a lábam – fájdalmasan megbicsaklott a bokám. Így visszaültem a büdös vízbe, és levettem a másik szandált is, mert rájöttem, hogy innen csak mezítláb van kiút.

A lápos, mocsaras vízben ügyetlenül lépegettem, miközben a talpam alatt undorítóan csiklandozott a nyálkás, csúszós talaj, és felfordult a gyomrom a lábujjaim közé csordogáló, gusztustalanul sikamlós iszaptól. Testem-lelkem iszonyodott: az első métereken a lüktető undortól hol öklendeztem, hol köhögtem, vagy egyszerre mindkettőt. Amikor egy kövérre hízott, vörhenyesbarna varangyos béka ugrott elém, annyira elborzadtam, hogy kővé dermedtem, és zakatoló szívvel, mozdulatlanul álltam jó ideig. Rengeteg békát fedeztem még fel. Hátukon visszataszító szemölcsök ültek, a narancssárga szemek düledezve meredtek felém, némelyik ugyan kisebb volt és barátságos, zöldes színű, de azok oldalán ritmusosan hólyagok fújódtak fel, úgy lebegtek a zavaros vízen.

Kis híján elájultam, annyira irtóztam tőlük. Légzésemre összpontosítottam: lassú és mély levegőt vettem. Végül – behunyt szemmel – sikeresen meggyőztem magamat, hogy nincs más út, csak az előre.

Ahogy haladtam tovább, úgy hajtottam szanaszét a kuruttyoló varangyokat. Szitakötőre emlékeztető, óriási szúnyogok rajzottak elő lépteim nyomán – akkora piros szemekkel, hogy távolról is megrémítettek. Megzavartam az itt élő madarakat is, mert éktelen lármát csaptak, amitől perceken belül megfájdult a fejem. Kínzó öklendezőroham jött rám, mert a posványos víz felszínén petecsomókra és kocsonyás lárvakötegekre lettem figyelmes. Görcsbe rándult a gyomrom, saját térdembe kapaszkodva küzdöttem a levegőért. Azt gondoltam, agyrázkódást kaptam.

Egy tó mellett telefonáltam, amibe végül beleestem – tettem időrendbe az eseményeket, hogy kitaláljam, pontosan merre is vagyok. Az utolsó tiszta emlékem az volt, hogy szüleim harmincadik házassági évfordulója alkalmából családi napot tartottunk a balatonfüredi Koloska-völgyben: a békés és csendes helyszín tökéletes egy kellemes kirándulásra. Sétáltunk és beszélgettünk a patak melletti erdei úton – épp úgy, ahogy az emberek általában szoktak –, nekem megcsörrent a mobiltelefonom, felvettem, és kicsit leszakadtam a többiektől, hogy nyugodtan beszélhessek.

A hétforrásnál jártam, amikor tompán csattogó, hangos zajt hallottam: mintha valaki botokat csapkodna össze a kezében, vagy esetleg egy fa törzsét ütlegelné. A forrásnál, ahol megálltam, a víz kicsiny tóvá szélesedett, melyet öreg, mohás törzsű fűzfák vettek körbe. Kerestem a baljós hang forrását, de nem tudtam eldönteni, hogy mely irányból érkezik.

Az ismeretlen zaj mindenhol jelen volt, egyre hangosabb lett, én meg csak forogtam a saját tengelyem körül. A fűzfákat már fölém tornyosuló bástyáknak láttam, miközben idegesen nézegettem körbe-körbe. De hiába. Senkit és semmi szokatlant nem láttam, miközben a hang olyan félelmetes erőre kapott, hogy megszédültem tőle. Felnéztem az égre. Vészjóslóan beborult, és egy kör alakú foltot fedeztem fel rajta.

Csak a tisztás felett sötétedett el így.

Az én fejem felett!

Megijedtem.

Idegesen nézegettem minden irányba, és kétségbeesetten kiáltoztam a többiek után, de senki sem válaszolt.

A folt közepe koromfekete volt, kifelé pedig egyre világosabb lilába ment át, és ettől a látványtól halálos rémület lett úrrá rajtam. A tisztást körbeölelő erdőt már barátságtalannak találtam, és a tó partján célba vettem a tőlem nem messze lévő – a kirándulók körében közkedvelt – sütögetőhelyet, ami egy nyilvános parkoló mellett feküdt. Féltem egyedül, megszaporáztam a lépteimet, kapkodtam a fejem jobbra-balra, kerestem az embereket, de egy árva lélekkel sem találkoztam.

Rettegve tekingettem magam mögé – hiába nem üldözött senki, én mégis menekültem. Már egyáltalán nem érdekelt a zaj forrása, kíváncsiságom tovaszállt, a helyét pedig átvette a pánik: csak ki akartam jutni a beborult ég alól. A hang továbbra is jött velem, én pedig elbizonytalanodtam, hogy tán csak a fejemben létezik, és a közeledő agyvérzés jele.

A hangzavar egyszer mégis abbamaradt, én pedig megdermedve néztem körbe. Egy helyben toporogtam, nem tudtam, merre induljak, hogy végre egy embert találjak. Óvatosan pillantottam fel ismét az égre – de rögtön el is fordítottam a fejemet, mert a sugárzó napfény égette a szememet. A csodálkozásra nem maradt időm, mert szél éles süvítésére lettem figyelmes.

Olyan erővel rontott nekem, hogy belezuhantam a forrás melletti tóba.

Sokkal mélyebb volt, mint gondoltam. Csak zuhantam és zuhantam lefelé a víz alá, kapálóztam, törekedtem a felszínre, de elragadott egy örvény.

Ismeretlen erő húzott lefelé.

Küzdöttem ellene, amíg bírtam, de a szorítás nem engedett. Egyre gyengébb és gyengébb lettem, végül megadtam magam a víznek…

A mocsaras vidék, ahol magamhoz tértem, egyáltalán nem volt ismerős. Ilyen tájat Balatonfüreden még soha nem láttam. Tűzött rám a nap, mindenem bűzlött, a száradó mocsok megkeményedett a hajamban, a fogaim között sercegett az iszap, amit hiába köpködtem, a rossz íz nem tűnt el a számból. Kerestem a magyarázatokat. Azt, hogy majdnem megfulladtam, miközben kitűnő úszó vagyok, hosszas tépelődés után azzal magyaráztam, hogy a tóban a patakok összefolyása valamiféle turbulenciát okozhatott, ami egyszerűen elragadott. A táj pedig azért lehetett ismeretlen, mert az egyik, tóból kivezető folyócska nagy valószínűséggel messze-messze elsodort. Maradéktalanul nem győzött meg az elméletem, de jobbra nem futotta. Zavartan álldogáltam, gyűjtöttem az erőt, hogy legalább a lápból kijussak.

A mocsár melletti erdőnél mozgásra lettem figyelmes, kezemet a szemem elé tartva kémleltem. Egy alakot fedeztem fel. Nem voltam benne biztos, hogy emberi, de integettem felé. Nem jelzett vissza, ennek ellenére kitartóan figyeltem egy percig. Az alak meg sem mozdult, így fáradtan folytattam hát tovább az utat kifelé a mocsárból.

Egyszer csak egy méregzöld, bukósisak nagyságú teknősbéka vonult el mellettem komótosan egy kákacsomó mögé. Nem akartam hinni a szememnek. Hosszan nézegettem az aljnövényzetet, de nem láttam újból. Kételkedtem a józan észlelésemben, és tovább erősödött a gyanúm, hogy agyrázkódást szenvedtem – méghozzá nem is enyhét. Felnéztem az égre, mert a késő délutáni óra ellenére a nap is túlságosan égetett, majd összeszedtem magam, és ismét tettem egy lépést.

Ekkor az alak megmozdult a távolban.

Koszos kezemmel megdörzsöltem a szememet, mert attól féltem, hogy csak káprázott. De nem. Már tisztán kivettem, hogy egy embert látok. Óvatosan mozgott, vagy inkább rejtőzködött a fák között.

– Hahó! – kiáltottam felé, mire nyomban megtorpant, végül tétován előlépett az árnyékból.

Egy asszony volt. Nem szólalt meg, csak nézett felém.

– Hahó! – kiabáltam ismét, és szaporán megindultam felé, annak ellenére, hogy a szandálom nélkül fájdalmas volt minden lépés, és sorozatos szúrások érték a talpamat.

Az asszony forgolódott, nézegetett körbe-körbe, végül továbbindult.

– Álljon meg! Kérem, segítsen! – kiabáltam utána kétségbeesetten. Nem válaszolt, de megállt nekem háttal, így hát folytattam: – A Koloska-völgyben sétáltam, és beleestem a tóba! Ide sodródtam.

Végre megfordult, és tett felém pár lépést. Ekkor vettem csak észre, hogy a ruhája milyen különös. Egy pillanatra el is bizonytalanodtam, jó ötlet volt-e visszafordítani, mert egy köntösszerű, elrongyosodott, durva anyagú kardigánt viselt, ami ráadásul igen koszos is volt. Alul egy népies, ormótlan fazonú hosszú szoknya lógott rajta, pecsétes köténnyel, őszülő haját kendő takarta. Az összkép visszataszító és riasztó benyomást keltett.

Ahogy közeledtem, az asszony egyre furcsábbnak tűnt, mert ilyen arcbőrt sem láttam még. Találkoztam már rendkívül ráncos arccal, de ez esetben egyáltalán nem a ráncok mennyisége volt a szokatlan, hanem a barázdák mélysége. A korát nehezen tudtam megállapítani, és habár egy botot tartott a kezében, a teste és tartása mégis arról árulkodott, jó erőben van. Negyven év körülinek becsültem, olyannak, aki elhanyagolt arca miatt jóval idősebbnek festett koránál. Természetjárónak gondoltam, mert azok szoktak bottal járni – igaz nem egy olyan dúsan faragott népművészeti alkotással, mint az övé.

Végre kiértem a lápból és szilárd talajon álltam, amikor a cipőjére esett a pillantásom. Fegyelmeznem kellett magamat, erőszakkal néztem félre, hogy ne bámuljam meg azt a bőrből készült, régimódi, csizmaszerű, kitaposott lábbelit, amit viselt.

Lehet, hogy egy amish? Itt, Füreden?

– Szép bot! – mondtam kedvesen.

Erre elmosolyodott. Talán ha öt fogat láttam a szájában, és azt is összevissza, csúfan, elhanyagolt állapotban. Ő is megbámulta az én fogsoromat, amivel – kivételesen – mindig is elégedett voltam.

Bíztam benne, hogy nem sértettem meg, és nem vette észre az arcomon a döbbenetet, így mosolyogva folytattam:

– Telefonálni szeretnék a családomnak, mert már biztosan aggódnak értem. Esetleg tudna segíteni?

A száját még mindig nem csukta be, és csak vigyorgott rám kerek szemekkel.

Talán egy igazi bolondot fogtam!

– Van telefonja esetleg? – kérdeztem ismét.

Nem válaszolt, csak a ruhámat nézegette, de a száját legalább már becsukta.

– Hol vagyunk? – próbálkoztam újra.

– Possshvaaanyosh – válaszolt artikulálatlanul, és a végét is elharapta. Minden egyes hangot máshogy mondott, mint ahogy megszoktam, és olyan ízesen hangzott, hogy ebből az egy szóból azonnal tudtam, valami nyelvjárást beszél. Vagy nem magyar anyanyelvű. Arra jutottam, hogy erdélyi terítős asszony lehet, aki a szezonra érkezett kézzel készített portékáit árulni.

– Posványos. Értem – mosolyogtam rá bátorítóan. – Köszönöm szépen a segítséget. Azt meg tudná mondani, hogy merre van a Koloska Csárda?

Vakargatta a fejét, és továbbra is vigyorgott.

A kezeire pillantva azonnal elvetettem az ötletet, hogy terítős néni, mert tenyerét erős barázdák szabdalták, bőre a kosztól lilás és barnás színekben játszott. Meg is sajnáltam, mert igen kemény fizikai munkát végezhettek ezek a kezek.

– Kolostort kutat? Barátot? – kérdezte nagyra nyílt szemekkel.

Annyira idegenül csengett az akcentusa, az összes hang, amit kiejtett, hogy megborzongtam.

– Nem. Nem kolostort. A Koloska-völgyet. Tudja, egy kirándulóhelyet. Szalonnasütővel. Tűzzel. Vagy egy csárdát. Éttermet. – Úgy soroltam erősen gesztikulálva, egyszerű szavakkal, mintha egy külföldivel beszélnék, aki csak kicsit tud magyarul. – Ért engem?

– Hallak, de nem értelek. Zagyva beszéded nem ismerem. Honnan jöttél? – nézett rám fürkészően.

– Balatonfüredi vagyok. A Koloska-völgyben kirándultam, és eltévedtem.

Gyászosan komoly arcot vágott, mintha valami szörnyűséget mondtam volna.

Hát jó, máshonnan közelítek.

– Hová megy? – fordítottam a taktikámon.

– Oracs.

– Az jó irány nekem is. Magával tartok, ha megengedi. Rendben?

Bólintott.

Az első két percben csöndben haladtunk egymás mellett. Kellett egy kis idő, hogy beszédbe elegyedjünk, mert volt valami szokatlan az egészben, amit tán mindketten megéreztünk.

Menet közben a száradt sárdarabokat morzsolgattam világosbarna hajamról, igazgattam magamon a több helyen is kilyukadt, mocskos ruhát.

– Mi a neved? – törte meg a csendet.

– Almássy Anna – válaszoltam.

– Őri Katica – mondta, és megállt a bemutatkozáshoz.

Semmi Katicásat nem láttam benne. Erőltetett mosolyt öltöttem magamra, és felé fordultam.

– Hol laksz? – kérdeztem tegezve. Barátságosabb akartam lenni, elvégre útitársakká váltunk.

– Oracs szélin. Saját házban.

Kissé szokatlan válaszként értékeltem, de ráhagytam.

– Te? – kérdezte felém biccentve.

– Én is itt, Balatonfüreden. – Kérdőn meredt rám továbbra is, így hozzátettem: – Saját lakásban.

– Kinek a földjin? – kérdezte gyanakvóan.

– Tessék?

Fürkésző tekintettel végigmért, de nem szólalt meg.

– Ne haragudj, de nem nagyon értem, hogy mire akarsz kilyukadni – tettem hozzá kedvesebben.

– Senyvedni fogsz, ha ezt a tébolyult beszédet nem fejezed be, de tüstént! – emelte meg a hangját.

– Mit mondasz? Mi a baj? – kérdeztem vissza türelmetlenül.

– Melyik esztendőt írjuk?

– Miért kérdezed? – nevettem fel keserűen, mert fáradt voltam mindenféle játékhoz.

– Melyik esztendőt írjuk? – szorította meg a karomat.

– Kétezer-húsz június huszadika van – sóhajtottam.

Erre két lépést hátrált, és eltátotta a száját.

Rám ijesztett viselkedésével: sápadt arccal bámult, és amit a szeméből kiolvastam, az egyáltalán nem nyugtatott meg. Riadtság, kíváncsiság, félelem és sajnálat keveredett benne. Tényleg megijedtem tőle.

– Messze vagyunk még? – tértem ismét a tárgyra.

Nem válaszolt.

– Az Úr ezerhétszázhatvanharmadik esztendejében vagyunk – szólalt meg sokára.

– Maga komplett idióta – szakadt ki belőlem, magázva ismét, és én is tettem pár lépést hátra. – Sajnálom, hogy magára akaszkodtam, köszönöm szépen az eddigi segítségét – enyhítettem szavaimat, és elindultam az ellenkező irányba.

– Arra semmi, csak irtás! Estefele farkassal! – figyelmeztetett. – Kerüld el!

Válaszra se méltattam, de pár lépés után tényleg elbizonytalanodtam, mert határozottan kietlenül festett a táj. Kelletlenül mégis a nő után szaladtam.

– Ebben a habitusban nem jöhetsz be – nézett végig rajtam, miközben meg sem állt.

– Miért?

– Botozást kapsz érte – mondta, miközben kibújt a köntöséből, és nyújtotta felém. – A férjem rögvest agyoncsap, ha ilyen gúnyában meglát.

Ennek még jöhet a férje is? Ezt nem hiszem el! Ilyen nincs! Menet közben felvettem a köpenyt. Jobb a békesség…

A semmiből bújt elő egy kis összetákolt kunyhó, távol mindentől. Mellette összeeszkábált melléképületek és ócska sátrak álltak. A düledező falak ugyan vakító fehéren világítottak, de a rozoga nádtető sokat rontott az összképen: olyan ügyetlenül ült a ház tetején, mintha bármelyik pillanatban beszakadhatna. A házikó előtti kicsiny kapu szomorúan befelé dőlt, egy sárga poros utacska mutatta felé az irányt. Habár egy környezetvédő csoport tagjainak is túl puritán táborhelynek tartottam, szótlanul követtem a nőt befelé.

Amikor a kanyargós patakocska feltűnt a telek végében, Katica intett, hogy mosakodjak meg a benne, és utána ad ruhát. Egyáltalán nem akartam belemenni a patakba, de nem azért, mert nem tetszett. Éppen ellenkezőleg (egyedül a kis patakot találtam elbűvölőnek): a nőt tartottam egyre ijesztőbbnek. De ő kedvesen tovább erősködött, és végül megígérte, hogy az arácsi templomig elkísér. Egy vászonlepedőt adott törölközésre, majd valami levitézlett népviseletet nyomott a kezembe.

– Ezt vedd fel, ha végeztél! – utasított.

Meztelenül mosakodtam a jéghideg patakvízben. Eleredt a könnyem és egész testem remegett, mint a kocsonya, hogy egy olyan nő előtt vetkőztem meztelenre egy isten háta mögötti kunyhóban, aki az 1700-as évekbe képzeli magát.

Számolgattam, hogy akkor már legalább két órája tartott ez a rémálom.

Ígéretét betartva Katica a templom felé kalauzolt. Ahogy haladtunk, az övéhez hasonló házak és egyre szokatlanabb ruházatú emberek tűntek fel. Betegesnek tartottam, hogy ilyen élethűen játszadoznak – népviseletben járkálva. Még állatokat is tartottak, amiket a hitelesség kedvéért a poros úton hajtottak.

– Ni, itt a templom! – mutatott egy piciny kőépítményre.

Ekkor telt be a pohár.

– Merre van a Balaton? – fordultam felé haragosan.

A botjával mutatta az irányt.

– Köszönöm – azzal otthagytam.

Hátrafordultam, mert éreztem, hogy néz.

– A ruhát majd visszajuttatom – szóltam vissza, majd bizonytalanul intettem egyet búcsúzóul.

ILLA BEREK, NÁDAK, EREK…

Megkönnyebbültem, hogy egyedül vagyok, de furcsállottam a telep nagyságát, meg azt is, hogy túl sokan vettek részt ebben a szerepjátékban, és a helyszínt is extrán nagyvonalúan építették ki. Tetszetős, nádtetős házakat is felhúztak, és egy elragadó régi kutat is észrevettem. Odébb egy népviseletbe öltöztetett kislegény mosolyogtatott meg.

Összevissza ténferegtem, míg végül felértem egy dombra.

Innen végre megláttam a Balatont.

Mármint tudtam, hogy ez a Balaton, de nem hittem el.

A tó idegenül festett. A víz színe más árnyalatban fénylett, mint amit megszoktam, és hatalmas nádas vette körül. A tihanyi apátság tornya a helyén volt, csak fehérebbnek tűnt. Az épületek viszont hiányoztak: nem találtam őket a szokásos helyükön, csak zöldellő réteket és sárgás mezőket láttam mindenfelé.

Egy perc alatt történt…

Tényleg egyetlen perc elég volt ehhez.

Ez valóban 1763 volt!

Nem hittem a szememnek. A szívem a torkomban dobogott, és nem győztem pislogni, de a kép nem tűnt el. Levert a víz, megszédültem a szabálytalan szívdobogástól, kis híján elájultam. Becsuktam a szemem, nyugtattam magam, de amikor újra kinyitottam nyomban vissza is zártam. Egy tucatszor eljátszottam ugyanezt – egyszerűen nem akartam tudomásul venni, amit látok. Kezemmel eltakartam a szemem, de végül azért kilestem, így mertem csak körbenézni újra.

Az elme csodákra képes, szükség esetén kérés nélkül siet az ember segítségére. Mint egy számítógép, képes egy perc alatt bonyolult programokat lefuttatni – genetikailag bennünk van, ez az ősi túlélési ösztön. Mindenkiben benne van. Kérdezzünk csak meg egy katasztrófatúlélőt, honnan tudta, hogy mit tegyen a vészhelyzetben, azt mondja majd: csak tudta.

Ami a felismerés után következett, leírhatatlan volt. Robbanásszerűen indult meg az agyamban az információáradat, mint egy vulkánkitörés. Semmi nem volt tiszta és világos, képtelen voltam kiragadni belőle bármit is, csak folyt, mint a forró láva. Emésztett a tüzes forróság, kontrollálhatatlanul ömlött felém az ismeretanyag, kaotikus állapot uralkodott az elmémben, és én ide-oda hánykolódtam az információmorzsák között.

Eszembe jutott minden, amit a gimnáziumban tanultam.

1763-at írunk…

Mária Terézia ül a trónon, a Pragmatica Sanctio értelmében. Őt II. József követi. Nem, II. József nem fontos most… A törökök voltak itt, most a Habsburgok sanyargatnak… Kovács Margit szobrászművész… Kit érdekel Kovács Margit! Nem fontos! Kurucok… Labancok… Igen, leverték a magyarokat, most a Habsburg-birodalom része vagyunk… Willendorfi Vénusz. Nem fontos a Willendorfi Vénusz!… Boszorkányperek ideje. Sötét középkor. Azért… ez nem a legrosszabb. Lehetne rosszabb.

Katica tudta!

Tudta, mert megkérdezte, milyen évet írunk!

A szabad asszociáció temérdek szálon folyt egyszerre, több ötletet párhuzamosan szintetizálva. Zűrzavar uralkodott a fejemben, és mint egy őrült, úgy kerestem a megoldást. Kétségbeesetten kergettem el a haszontalan gondolatokat, a hasznosak pedig halálra rémítettek. A hideg futkosott a hátamon, reszkettem az idegességtől.

Darwin megállapításába kapaszkodtam: Nem a legerősebb, és nem a legokosabb éli túl, hanem az, aki a legjobban képes alkalmazkodni. Arra jutottam, feltűnés nélkül visszatérek, megkeresem a Katica nevű asszonyt, kifaggatom az időutazás módjáról, és ahogy jöttem, úgy távozom is. Jobb ötletem nem akadt.

Elindultam visszafelé. Eszembe jutottak a horrorfilmek buta áldozatai is, akik mindig meggondolatlanul leplezik le a gyilkost – szemtől szembe –, ahelyett, hogy csendben megbújnának, és túlélnének. Én nem akartam ilyesfajta végzetes hibát elkövetni, csak csendben vizsgálódtam, de a vérnyomáson az egekben járt. Már mindent más szemmel néztem meg, elöntött a félelem, idegességemben nyelni is alig tudtam.

Megálltam. Aprókat köhécseltem, majd óvatosan megköszörültem a torkomat. Elpróbáltam egy mosolyt is, csak utána indultam tovább.

Túlélő üzemmódra kapcsoltam, a megfigyelés és a következtetések óriási szerephez jutottak. A legelső szokatlan jelenség, amit megfigyeltem, hogy hiányzik valami búgás. Túl nagy volt a csend és olyan némának tűnt a világ, hogy hegyeztem a fülemet. Észlelni akartam a megszokott hangokat, de nem sikerült. Ez volt az igazi csend. Az összes háttérzaj, amit ismertem, 1763-ban még nem létezett. Lassítottam a lépteimen, mert az itt élők sokkal lassabban mozogtak – és alacsonyabbra is nőttek.

A visszaúton az építészeti megoldásokra is görcsösen figyeltem, mert az általam meglátogatott skanzenek távol álltak ettől a valóságtól. Egy útikalauzban udvariasan így olvastam volna egy hasonló helyről: „Az építészeti és tájolási megoldások egységes koncepciót nem mutatnak, azonban a figyelemreméltó részletek kárpótolnak az összkép rendezetlenségéért.” A barátaimnak meg azt meséltem volna: putri jellegű tákolmányok mindenhol.

A legszembeötlőbb a porták egyformasága és egyöntetűsége volt, mert egyik sem tűnt ki a többi közül – leszámítva három nagyobb házat. A rosszabb állapotú, omladozó épületek segítettek feltérképezni a szokásokat: itt fából építkeztek, és sárral tapasztották a réseket. Az nem okozott különösebb meglepetést, hogy náddal fedték a tetőt, hiszen a Balaton miatt ez kézenfekvő megoldásnak tűnt. Néhol ötvencentis falakat építettek, amelyek rendszerint felfelé elvékonyodtak. A derékszögekre nem adtak, és ezt nem találtam bájosnak: inkább instabilnak és veszélyesnek.

Egyszer csak, mint egy vészcsengő, az agyam figyelmeztetett: siessek, mert itt nincs közvilágítás. Ez további új gondolatokat szült, mint például egyes találmányok hiánya és a betegségek túlélési esélyei gyógyszerek nélkül… Pánikba estem. Már nem tudtam uralkodni magamon, rohantam előre, ahogy csak bírtam, és kifulladva érkeztem célba. Pár percig csípőre tett kézzel pihegtem a ház előtt: kellemes benyomást akartam tenni. Katica háza másodszorra már másképp festett: a többihez képest viszonylag nagy és rendezett otthona volt, helyes kis nádkerítéssel.

Ismeretlen alakok közeledtek. Kicsit tétováztam, de összeszedtem a bátorságomat, és a kerítéshez léptem. Már a kisajtó kinyitása és visszazárása is gondot okozott, a vesszőhurokkal ügyetlenül bántam.

A faluból ismerős nádtetős parasztházak egyenformáját követte az övé is, az utcára néző ablak az egyetlen szobához tartozott, mögötte a konyha volt, azt pedig a kamra követte. Fából épített melléképületek sorakoztak egészen a patakig, az ablakból pedig hiányzott az üveg – helyén erős, sárgásbarna vászon lógott. A ház hosszú oldala fele vettem az irányt, ahol az oldalsó ablakot is fatábla fedte be.

A pataknál tüzet láttam, így szaporán megindultam lefelé.

– Megállj! – hallottam egy mély férfihangot a hátam mögül.

– Katicát keresem – mondtam, miközben megfordultam. Sokkal halkabban beszéltem, mint akartam.

Egy ötven év körüli, nagydarab férfi állt velem szemben. Olyan magas volt, mint én, de sokkal szélesebb. Úgy nézett ki, mint egy betyár: nagy arcú, erős férfiember, kemény vonásokkal. Sötét, tömött bajuszától a szája nem is látszott, sűrű fekete haját némán vakargatta.

– Katicát keresem – ismételtem, majd mezítlábas lábára pillantottam.

– Mi végből? – kérdezett vissza, miközben hatalmas tenyerével feltűrte fehér ingét a könyökéig.

– Beszélni szeretnék vele.

– Azt értem – fújta ki hosszan a levegőt a karvalyos orrából. – Mi végből?

– A Posványosnál találkoztunk. A segítségét szeretném kérni. Eltévedtem. – Igyekeztem archaikusabb hangsúlyokkal próbálkozni.

– Majd én útba igazítlak – szűkült össze a szeme.

Szerencsére feltűnt Katica, aki a pillantásával jelezte nekem, hogy fogjam be a számat.

– Földönfutó özvegyasszony. Telepített. Fejérből vándorgott ide. Keresi a dolgát. Kissé bárgyú, de hasznát veszed a fürdőházaknál – biccentett felém.

– Mihez? A bosszantásomra törsz? – ágált az ember.

– A lábam már nem győzi. Kell segítség neked is.

– Hát a Zsuzsi? Azt minek tartjuk? Több nem kell.

– A vendég is több. Tegnap sem győzted.

– Micsoda rozmaringok! Ezt már kifundáltátok nélkülem!

– Hasznodra lesz – mosolygott rá Katica.

– A sátorba menjen – vetette oda a férfi, és ezzel eltűnt a házban.

– No, visszataláltál – mosolygott most rám kedvesen a nő. – Tégy lakatot a szádra! – komolyodott el, aztán megfogta a karomat, és a tűzhöz vezetett.

Egy batyuból elővette a ruháimat, és a lángok közé vetette. Nem bírtam levenni a szemem a tűzről. Utoljára egy térdig érő, egyenes szabású tengerészkék lenruhát viseltem, amelynek csónaknyakát strasszkövekkel kirakott sáv díszítette. Kényelmes, de egyben elegáns darab volt, az egyik legsokoldalúbb ruhám, mert az irodába is tökéletesen megfelelt, de a kedvenc vörös rúzsommal és egy magas sarkú szandállal egy perc alatt dögössé váltam – ha úgy akartam. Rövid idő alatt, a szemem láttára tűnt el a tűzben, nyomtalanul.

– Az igazat felejtsd el, ne szólj róla, különben pellengérre állítanak! – figyelmeztetett Katica.

Az agyam újra zakatolt, és lelki szemeim előtt megjelent a régi, általános iskolás történelemkönyvem képe, bevillantak belőle a vastag betűs szavak: földesúr, jobbágy, zsellér, máglya, istenítélet, boszorkányperek, önkény…

Nagyot nyeltem, és még nagyobbat sóhajtottam.

– Igyál – nyújtott felém Katica egy poharat.

A közegészségügyi kockázatok kontra szomjúság versenyben veszített a logika, és azonnal a számhoz emeltem az edényt. Romlott, savanyú és büdös volt a folyadék, de lenyeltem.

– Bor – bátorított.

– Hogy tudok hazajutni? – köszörültem a torkomat a borzalmas íztől.

– Ahogy jöttél.

– Nem tudom, mi történt, egy tóba estem bele. Ennyi. – Megtöröltem az orrom.

– Akkor én mitől tudnám?

– Valamit azért tudsz. Azt kérdezted, milyen esztendőt írunk.

Elkomorodott. Leült a tűz mellé és belekezdett egy történetbe: egy lányról mesélt, akinek a neve Keresztes Adél, és szintén Balatonfüredet emlegette. Ő is a Koloska-völgyet kereste. Ugyanolyan furcsán beszélt, mint én, azaz énekelte a mondatokat. Vele is az erdőnél találkozott, rövid szoknyát viselt, kilátszott a lába, akárcsak nekem.

Egy ideig itt kóborolt a faluban, tébolyultan ordítozott, minduntalan csak az évekről kiabált. Végül már csak motyogott – „Ezerkilencszáznyolcvanhárom…” –, és csendesen üldögélt.

– Mi lett vele? Hazajutott? – vágtam közbe türelmetlenül.

– Haza. Az Úrhoz. – Katica az ég felé emelte a kezét.

– Hogyan?

– Meghalt – mondta. Az ő hangsúlyával valójában ez így hangzott: meghóóót.

– Mi okozta a halálát? – Kezdtem magam újra nagyon rosszul érezni.

– Jött a fagy! Elvitte a tél.

Elnémultam.

Istenem… Nekem végem! Ennyi volt…

A tervem összedőlt, B verzió pedig nem volt.

Az elmém elcsendesedett. Mozdulatlanná dermedtem. Talán fizikailag is túl fáradt voltam az őrjöngéshez, elértem a befogadóképességem határát – már, ha létezik ilyen napi limit. Nem féltem és nem fájt semmi, nem is gondolkodtam. Olyan volt, mintha kilőnének az űrbe és valami légüres térben lebegnék.

Az első, amit észleltem, hogy Katica férje egy tehenet hajt be oldalról az egyik bódéba. Szerencsére ennyi elég volt, hogy újra bekapcsoljon a gépezet, és mint egy feltáró dokumentumfilm, folytatódott az elmémben a sorozat. A melléképületek azonosítása került sorra: pajta, csűr, istálló…

Homlokomat kiverte a víz, a tenyerem is újra izzadt, nem győztem a ruhámba törölgetni jéghideg kezemet. A házra pillantottam, kerestem a füstös konyhát. Erről eszembe jutott a füstadó, az adóról a robot, a robotról a földesúr… Sötét középkor!

Lábszáramat összevissza vakartam, kínzóan viszketett.

– Katica! – fordultam felé. – Te tudsz írni? Vagy olvasni?

– Nem tudok – válaszolt meglepett arccal. – Rühös vagy?

– Nem!

– Hadd nézzem!

– Mondom, hogy nem! – Sértődötten, de eltűrtem, hogy alaposan megvizsgálja a lábam.

– Hozok halat! – állt fel mellőlem, majd eltűnt a kamrában.

Ismét rákezdtem, vakaróztam. A vakargatás a viszketésen sem segít feltétlenül, hát még az én bajomon! Mégis képtelen voltam abbahagyni, véresre kapartam a lábszáramat.

Végiggondoltam, hogy az írástudatlanság időszakában vagyok, ahol a nőket asszonyállatnak nevezték, és aki kilógott a sorból, az igen könnyen a boszorkányság vádjával találhatta szemben magát.

Atyavilág!

Titkolni kell a tudásom. Vissza kell mennem a Posványoshoz. Keresek egy örvényt, vagy valamit. De addig is be kell illeszkednem, míg itt vagyok… Katica nélkül halott leszek.

Haragudtam magamra. Mégis mit hittem? Hogy idejövök, és Katica egy hegyes fülű tündérré változik, kinyit egy erdei odút és hazavarázsol? Azt hiszem, ez egy időutazás. A Koloska tava egy átjáró, idecsúsztam, mint a Slidersben. Vajon ez az én világom múltja? Vagy egy párhuzamos világ?

Megláttam Katicát. Elrántottam a kezem a lábamtól, az ujjaimmal babráltam.

Gardát hozott, és nyársra tette.

Újra azon kaptam magam, hogy vakarózni vágyok: csillapíthatatlan viszketés gyötört. Keresztes Adél… Szegény Adél! Mentálisan nem tudtad kezelni, és belebolondultál… Megértelek.

Az ördögi körből Katica rántott ki: a kezembe nyomta a vacsorát. Kenyeret is hozott. Mámorító illata és íze örökre bevésődött az elmémbe. Csak nyomkodtam, úgy csodálkoztam rajta, hogy milyen puha.

– Kenyír – mondta.

Beleharaptam, és annyira ízlett, hogy siralmas helyzetem ellenére is boldogan faltam. Az első falat után jöttem rá, mennyire éhes voltam.

– Nagyon finom, kenyír – fordultam felé olyan kedvesen, ahogy csak bírtam.

Engem figyelt, mosolygott nagyon. Foghíjas arcát már barátságosnak találtam, és megváltozott róla a véleményem. Evés közben alaposan szemügyre vettem: a többi asszonyhoz képest izmos, vékony teremtés volt, ráncai ellenére szép vonásokkal. Nagy barna szeméből pedig ömlött a kedvesség.

– Holnap vigyél vissza a posványhoz. Átkutatom. Kell ott lenni valaminek. Haza akarok jutni – mondtam szárazon.

– Nincs ott semmi! A posványos csak nyavalyát ad neked.

– Vigyél oda!

– Boszorkány vagy? – szegezte nekem a kérdést.

– Nem.

– Tán fehér mágiával prosperálsz?

– Nem!

– Felétek más is tud ilyet?

– Nem – feleltem egyre magasabb hangon.

– Pirkadatra már ott leszünk – zárta rövidre, miközben ujjaival egy szálka után kutatott a szájában.

– Köszönöm. – Odaléptem és megöleltem.

– Itt nyugovóra térhetsz. – Egy nagyon alacsony vászonsátorra mutatott, és adott egy pokrócot.

– Jó éjt – köszöntem el.

Ahogy a sátorba léptem, egy óriásit huppantam. A vásznat egy gödör fölé verték fel, a földben feküdtem, és nem a földön.

Lehetne rosszabb is. Az MR-vizsgálat rosszabb. És csak egy éjszaka. Jobb, mint a szabad ég alatt.

A fejemben összegzést végeztem, számba vettem a tényeket, amiket a korról tudtam.

Tudtam, hogy Mária Terézia volt az uralkodó, és a török kiűzése utáni időszakban jártunk, a Rákóczi szabadságharc leverését követő évek után. Szívből örültem, hogy szüleim katolikusnak kereszteltek, mert ekkor e hitet terjesztették – igaz Füreden több volt a protestáns. Elborzadtam, ha a hűbéri rendszerre és a születési előjogokra gondoltam, és a nők helyzete sem adott okot a nyugalomra. Mégis azzal bíztattam magam, hogy katolikus, a mise rendjét ismerő nő vagyok. A leghíresebb arisztokrata családok nevei visszhangoztak a fejemben: emlékeztettem magam, főurak most csak azok lehettek, akiket a bécsi Udvar a barátainak tartott.

Gyomrom éles fájdalommal ugrott görcsbe, amikor bevillantak a boszorkányperekről és az úriszékek kegyetlenségéről szóló történetek. Akárhogyan számolgattam, nem jutottam kedvezőbb eredményre. Nincstelen nőként egy veszedelmes világba csöppentem, itt a felvilágosult gondolatok még meg sem születtek. Ennek ellenére lehetett volna rosszabb is! Legalább nem a pestisjárvány kellős közepére érkeztem, de tudtam, itt is könnyedén meghalhatok.

Elalvás előtt még egy idevágó információmorzsa is előbújt az agyam rejtekéből, miszerint 1763-ban leégett a tihanyi templom. Engem is meglepett, hogy ennyire emlékszem egy nyári idegenvezetői diákmunkám során szerzett ismeretre.

Utolsó gondolatom az volt, hogy Katica beszédét kell utánoznom, vagy inkább csendben kell maradnom, aztán beszippantott az álom. Pontosabban mondva a gödör.