A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Aly Martinez: Written With You (The Regret Duet #2), 2019

Fordította:

VARGA CSABA

Copyright © 2019. WRITTEN WITH YOU by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tőled semmit (Összekötve 2.) 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.) 2020

A legfényesebb alkony (Megtörve 2.) 2020

A szerelem börtönében 2020

Az éjszaka gyümölcse (Megbánás 1.) 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5929-84-7

Prológus

WILLOW

– De miért? – kiáltottam, és az egész testem remegett az árulás okozta fájdalomtól, miközben Hadley teljesen beállva ott ült velem szemben a szobában. Az enyémtől csupán egyetlen árnyalatnyival különböző zöld szeme a semmibe meredt, és biztosra vettem, hogy megint kokain tombol az ereiben. Ez volt a kedvenc kábítószere, mégpedig tizenhat éves korunk óta.

– Befognád végre? – csattant fel, és a két lábát áttette a szék karfáján.

– Te terhes voltál! – üvöltöttem, és megráztam előtte a naplóját, mielőtt hozzávágtam volna. Meg sem próbált elhajolni előle.

A füzetet egy tucatnyi másikkal együtt abban a dobozban találtam, amit Puerto Ricóból postán küldött el nekem. Csúnyán visszaéltem a bizalmával, amikor elolvastam őket? Talán igen. Csakhogy több mint egy évtized telt el azzal, hogy a testvérem ki-be járt az elvonókúrákról, én pedig számtalan éjszakán át próbáltam megkeresni, és az is előfordult, hogy hónapokra eltűnt, míg én azt sem tudtam, hogy életben van-e még. Emiatt a legcsekélyebb lelkiismeret-furdalást sem éreztem a naplói elolvasásakor, és azt reméltem, hogy legalább egy kicsit megérthetem belőlük, mégis miféle ember Hadley Banks.

Arra készültünk, hogy odaköltözik hozzám.

Arra számítottunk, hogy egyenesbe teszi az életét.

Hogy tiszta lesz.

Csakhogy…

Sosem használta fel azt a repülőjegyet, amit vettem neki.

A különböző hitelkártyáival sikerült százezer dollárnyi adósságot felhalmoznia.

Tegnap éjjel pedig, miután repülővel hazahoztam – hiszen darabokra szakadt a szívem, amikor elolvastam a naplóit –, Beth és én félmeztelenül bukkantunk rá Philadelphiában, egy drága drogos tanyán.

Nyugodtan kimondhattam, hogy Hadley nincs rendben.

Minél többet elolvastam a naplóiból, annál inkább rádöbbentem arra, hogy soha nem is volt.

Az ikertestvérem csupán három perccel volt idősebb nálam. Neki sosem sikerült kisétálnia abból a bevásárlóközpontból, ahol lemészárolták a szüleinket. A tragédia során szilánkokra hullott az ártatlan nyolcéves kislány, aki ebédelni ment oda a családjával. A teste persze életben maradt. Utána még hosszú utat járt be, aminek a nagy része nem volt más, mint menekülés, hogy lerázza magáról a szörnyű nap árnyékát. Igazából az én nyomdokaimban kellett volna elindulnia – nyílegyenesen egy terápiás kezelésre.

Én talán büszke lehettem volna a lelki épségemre? Fészkes fenét!

Felmerült bennem, hogy véget vetek az életemnek.

Hosszú időn át szenvedtem az elmém belsejében, a félelem börtönében.

Sokszor ébredtem arra, hogy álmomban fantomlövedékek szaggatták cafatokra a testemet.

Viszont egyfolytában azért küzdöttem, hogy jobban legyek.

Sok közös dolgunk volt Hadley-vel.

Az anyánk.

Az apánk.

A születésnapunk.

A tükörképünk.

Csakhogy a bevásárlóközpontban gyökeresen eltérő élményben volt részünk.

A lövöldözés napján Hadley-t találták meg utoljára. Amikor eldördült az első lövés, jó pár méternyire állt tőlünk, elkattintva az én fényképezőgépem utolsó kockáját. Elveszítettem a káoszban, és csak később tudtam meg, hogy összetaposták – férfiak és nők egyaránt. Eltört a karja, de senki nem állt meg, hogy segítsen rajta. Egyetlen ember sem vett tudomást arról, hogy létezik ez a rémült gyerek. Valahogy sikerült bejutnia a kínai étterembe, ahol bemászott egy kis szekrénybe, és olyan erősen szorította a zármechanizmus belső részét, hogy véres lett az ujja.

Iszonyú fájdalmai voltak, de még azután is néma maradt, hogy a rendőrök és a mentősök berontottak a helyszínre.

Három órán keresztül bujkált a szekrényben.

Egyedül.

Csupán az ajtó résén szűrődött be halvány fény.

A félelem olyan erővel sújtott le rá, hogy nem bízott meg a rendőrökben. Nem jött elő. Végül egy sűrű vöröshajú nyomozónő nézett be a szekrény résén, akit összetévesztett az anyukánkkal, és ezért kiugrott a rejtekhelyéről.

A sikításával mindenkit meglepett.

Fegyvert rántottak.

Rászegezték a pisztolyukat.

Ismét összetörték.

Ezúttal visszavonhatatlanul.

Bár Hadley és én gyakorlatilag minden szempontból ugyanolyanok voltunk, a mészárlást követően már volt közöttünk egy olyan nagy különbség, amelyik mindörökre megváltoztatta a ránk váró életutat.

Én úgy jöttem elő abból a háborús övezetből, hogy továbbra is hittem az emberiségben.

Ott volt nekem Caven.

A nővérem pedig azóta is gyűlölt emiatt.

Nem lett volna szabad meglepődnöm azon, hogy rászállt a srácra. Ellentétben vele én sosem beszéltem Cavennel, miután kivittek egy hordágyon.

A lényem egy része viszont mindig is szerette.

Ez is elég volt ahhoz, hogy Hadley megkínozza.

– Hát bántottalak én valaha is téged? – suttogtam, és annyira összeszorult a torkom az undortól, hogy alig tudtam a szavakat kierőltetni a számon. – Mondd meg, kérlek! Mi olyan retteneteset követtem el ellened, ami miatt úgy érezted, azzal kell visszavágnod, hogy éppen Cavennel csináltatod fel magad?

Elvigyorodott.

– Pont ezért vagy mérges? Hogy basztam a drága kis Caveneddel?

Gyalázkodásnak tűnt, ahogy kimondta a nevét, ami miatt végigömlött rajtam a harag.

– Nem. Figyelj. Erre igazából számítottam. Őszintén bevallom, meglepett, hogy ilyen sokáig vártál vele. Egyedül Isten a megmondhatója annak, mi mindennel nem próbálkoztál azért, hogy megbüntess. Az volt a bűnöm, hogy tizennyolc évvel ezelőtt nem haltam meg a lövöldözésben. Hogyan lehetett volna annál jobban bosszút állni, mint teherbe esni attól a fiútól, aki megmentett engem, aztán pedig úgy megszabadulni a gyerektől, hogy nekem egy szót sem szólsz az egészről? – Csípőre tettem a kezem, és szembeszálltam a zokogással. – Tudom, hogy gyűlölsz. Tudom, soha nem bocsátottad meg nekem azt, hogy azon a napon miattam mentünk el a bevásárlóközpontba. És azt is tudom…

– Te semmit sem tudsz! – váratlanul felpattant a székből – A kurva életbe! Talán nem is rólad szól ez a történet, Willow. Gondoltál már esetleg erre? Sajnálom, ha ezzel csalódást okozok neked, de ez nem a kínzásodra kieszelt ördögi terv része. Azé a faszié volt a Kaleidoscope. Ez volt az oka.

A fogamat vicsorgatva arra gondoltam, hogy vajon eddig hányszor vágtuk hozzá egymás fejéhez ugyanezeket az érveket.

– Ne merd megemlíteni a képet! Kurvára ne merd!

A legcsekélyebb hatással sem voltam rá.

– Te nem voltál ott.

Felrántottam az ingem alját, és megmutattam neki a heges sebhelyet, ami az évek során egy pókhálóvá növekedett.

– De ott voltam, Hadley! Mégpedig úgy, hogy azt te sosem fogod megérteni. Szóval ne merészelj nekem arról a kibaszott képről beszélni!

Megvonta a vállát.

– Akkor ezek szerint ennek a beszélgetésnek vége. A kép nélkül sajnos egyáltalán nem tudok mesélni neked a bébiről.

Egyel közelebb léptem, mert az aljassága miatt őrjöngő harag fogott el.

– A bébiről? Keira a neve. Legyen már benned annyi tisztesség, hogy legalább elismered, hogy egy emberi lényről van szó, és nem egy zsák krumpliról. Hogy bízhattad egy kurvára, amikor elhagytad?

– Nem hagytam el. Ott hagytam Cavennél.

– És ez mégis mennyivel jobb?

– Azt hittem, ettől kibaszottul boldog leszel. Hiszen az a faszi mindig gondoskodott a te biztonságodról.

Becsuktam a szemem, és az elkeseredettség könnyei végigfolytak az arcomon.

Mi a fenéért nem képes megérteni?

Hogyan képes akárcsak egy pillanatig is létezni, miközben tudja, hogy az a kislány anya nélkül nő fel?

Hogy a pokolba nem állt le a szíve, amikor lemondott az egyetlen olyan családtagunkról, akink valaha is lehet?

Hogy a fészkes fenébe tudta az elmúlt három év során álomra hajtani a fejét anélkül, hogy megkínozta volna a megbánás?

Én csupán egy nappal ezelőtt döbbentem rá a gyermek létezésére, és máris romba döntöttek ezek az érzések.

Hadley-nek született egy lánya. Hogy a rohadt életbe tudta elhagyni, és tovább élni az életét?

Megráztam a fejem.

– Ha apu és anyu most látna téged… Jézusom, Hadley! Hiszen anyuról nevezted el, és utána eldobtad magadtól.

Sötéten villant fel a szeme, és ökölbe szorult a két keze.

– Nem dobtam el magamtól. Odaadtam annak a valakinek, aki vigyázni tud rá.

– Én is vigyázhattam volna rá!

Rosszindulatú vigyor ült ki az ajkára, ahogy odalépett hozzám. Megérintette a derekamat, és az ujja a sebemen állapodott meg.

Összerezzentem, mert tudtam, mire készül.

Hadley be volt lőve, emiatt teljesen gátlástalanul viselkedett. Most viszont egészen aljassá vált.

Azzal, hogy Malcom Lowe keresztüllőtt, megfosztott attól a lehetősségtől, hogy gyermekeim legyenek. Erről már gyermekkoromban értesültem, de később, ahogy öregedtem, egyre fontosabbá vált a dolog. Ez a seb sosem fog begyógyulni. Nem számíthatok javulásra. Nem szólhattam bele, amikor elorozták a jövőmet.

Gyűlöltem a testvéremet azért, amit mondani készült.

Gyűlöltem, mert ilyen sokat tudott rólam.

Az iránta érzett haragomnak elsősorban mégis az volt az oka, hogy bár nagyon jól ismert, mégis a képembe vágta a szavait.

Belemarkolt a sebhelybe.

– Egész életemben szerettem volna helyet cserélni veled. Milyen érzés, hogy végre te szeretnél az én helyembe lépni?

– Gyűlöllek! – Ziháltam, mert olyan mély szakadék támadt a lelkemben, hogy a fájdalomtól nem tudtam hangosan megszólalni.

Elengedett, arrébb lépett, de közben végig a szemembe nézett.

– Nagy nyavalyát! Azért utálsz, mert megbasztam Cavent. Meg azért, mert nekem lehet gyerekem. Gyűlölsz, mert én az igazságot keresem. Persze valójában nem is utálsz, Willow. Soha nem is fogsz. – Olyan könnyedén vonta meg a vállát, mintha csak azon vitatkoztunk volna, hogy aznap este mi legyen a vacsora. – Éppen ez a legnagyobb bajod. Nem tudsz elengedni, mert attól rettegsz, hogy ezúttal nem úszod meg, és te maradsz magadra.

Tévedett.

Kibaszottul gyűlöltem.

Utáltam.

Bárcsak eltűnne, és soha többé nem jönne vissza!

Közben mégsem tudtam elhessegetni magamtól azt a gondolatot, hogy valahol a mélyben a nővérem még mindig ott rejtőzködik ebben a ronccsá vált nőben.

Egyedül.

Megrémülve.

Arra várva, hogy rátaláljanak.

Egészen egyszerűen mindaddig nem voltam hajlandó lemondani róla, míg csak halványan is élt a remény, hogy odabent van.

Nyeltem egy nagyot, és összeszedtem magam.

– Annyira eltévelyedtél, hogy már képtelen vagy meglátni az igazságot. Nem félek attól, hogy egyedül maradok. Attól rettegek, hogy elveszítelek téged, a nővéremet. A legjobb barátomat. A családomat. Az életem nagyobbik része ráment arra, hogy hozzád ragaszkodjak. Még azután is küzdöttem érted, hogy egyértelművé tetted, te már feladtad a harcot. Adtam neked pénzt. Vettem neked egy házat. Egy kocsit. – Felemeltem a kezem, de nem érintettem meg Hadley-t, hanem a tenyerem a combomon csattant. – Alapítottam egy nagyobb céget, mert azt reméltem, hogy így közelebb kerülhetünk egymáshoz.

Magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Igen, tényleg megtetted ezeket a cuki dolgokat, mindent, ami elvárható egy tökéletes, szerető testvértől. Aztán letiltattad a bankkártyáimat, zsarolással rávettél arra, hogy elvonókúrára menjek, eladtad a kocsimat, kirúgtál a házból, aztán a cégtől is. Így…

– Lassan elemésztetted magadat. Mégis mi mást tehettem volna?

– Például azt, hogy békén hagysz! – bömbölte. – Hagyjál békén!

– De hát megígérted! – harsogtam teli torokból, olyan erővel, hogy megremegtek az ablakok.

Becsukta a száját, és a kifakadásom miatti döbbenettől egy pillanatra megnémult.

Én pedig lecsaptam. Egyetlen hosszú lépéssel odaálltam elé, és egy ujjal mellbe taszítottam.

– Amikor nagypapa meghalt, a kezemet fogtad, és azt ígérted, hogy sosem hagysz el. Esküt tettél arra, hogyha kell, örökké fogsz élni, mert nem akarod, hogy még valakit el kelljen temetnem. Ott ültél mellettem a padon, és arról beszéltél, hogy mi ugyanannak a léleknek a két fele vagyunk. Bárhol is legyek, te is ott leszel. – A rám törő érzelmektől megcsuklott a hangom. Közben fogalmam sem lehetett, hogy a szervezetében tomboló kábítószerek miatt felfogja-e a szavaimat. Ennél is szörnyűbb volt a kétség, hogy egyáltalán törődik-e velem. De a rohadt életbe, akkor is meg kellett próbálnom! – Hol van most az a Hadley? Mondd meg, hol találom, és én az ő kedvéért még a pokolba is alászállok!

Egészen halvány volt az első jel, csupán az álla remegett meg. A szívem azonban a magasban szárnyalt, mert tudtam, hogy Hadley még mindig odabent van.

Megragadtam a kezét, és a mellkasomra szorítottam.

– Én és te, Hadley. Mindig is csak egymásra számíthattunk. Itt vagyok. Legyél te is itt velem! Könyörgök! Csak ennyit kérek tőled.

Szinte önfeledt boldogság töltött el, ahogy megláttam a változást. Repedések futottak végig kemény külsején, és újra elém tárult a jól ismert, összetört, rémült, de mégis gyönyörű kislány.

Itt volt még a nővérem: elveszve a függőségben, a megszállottság rabjaként és annak a rettenetes múltnak az áldozataként, ami mind a kettőnkre lesújtott.

Mégiscsak itt volt. Éppen ezért én is itt leszek.

– Sajnálom – suttogta, és a szeme megtelt könnyekkel. – Szólnom kellett volna neked Keiráról. El kellett volna…

Nem fejezte be a mondatot, hanem magához ölelt.

Csodálatos volt az ölelése. Pont olyan, mint az anyánké – meleg, megnyugtató, a biztonság tökéletes gubója.

– Nem tudtam, hogy mitévő legyek az újszülöttel – gyónta meg. – Tényleg… Egy nagyon sötét időszak volt.

Viszonoztam az ölelését, és azt reméltem, hogy legalább egy kicsit van annyira jó, mint az övé.

– Tudom, hogy egy kotnyeles kis szemétláda vagyok, hiszen elolvastam az összes naplódat. – Mind a ketten félig sírtunk, félig nevettünk. – Sajnálom, hogy nem voltam ott melletted! El sem tudom képzelni, milyen iszonyatosan féltél a vajúdás közben. Ott kellett volna lennem veled.

Elengedett, hátrébb húzódott, hogy a szemembe nézhessen.

– Hagyd abba! Nem tudtál róla.

– Úgy érzem…

– Ne! Kérlek! Erről most nem szeretnék beszélni. Engedj kijózanodni. Rendeljünk kaját, és mi lenne, ha megnéznénk egy filmet? Most már végre nézel TV-t, igaz?

Szomorúan felnevettem.

– Büszke lehetsz rám: előfizettem a Netflixre meg az ilyesmire.

– Megáll az eszem! – lelkendezett csintalan félmosollyal. – Te lázadó!

Viszonoztam a mosolyát.

– Rendbehozzuk a dolgokat. Ugye? Kerül, amibe kerül. Megtaláljuk most is a kiutat.

– Persze. – A hüvelykujját végighúzta könnytől ragadós arcomon – Menj, és mosd meg az arcod! A sminked elfolyt, olyan vagy, mint egy horrorfilmszereplő.

Az az igazság, hogy mind a ketten egy horrorfilmben éltünk. Ez nem volt újdonság. Most viszont talán megváltozunk.

Hadley-nek van egy lánya.

Újra családként élhetünk.

És a maga őrült módján valahogy ebbe a családba Caven Hunt is beletartozik.

Lehet, hogy az életem hátralévő részében dühös és féltékeny leszek, amiért Hadley begyűjtötte Cavent. Amiért lefeküdt vele. Gyereket csináltatott magának. Odaadta neki a babát, hogy Caven egyedül nevelje fel.

Csakhogy a családom mindennél fontosabb számomra.

Hadley-nek van egy lánya.

Nekem egy unokahúgom.

A neve Keira.

Csakis ez számított.

Két perccel később, miután megmostam az arcomat és kijöttem a fürdőszobából, már nyúltam volna a telefonom után, hogy ételt rendeljek. Ekkor azonban rádöbbentem, hogy már csak az a kislány számít.

Mert Hadley eltűnt.

Magával vitte a kulcsaimat.

A pénztárcámat.

És a szívem.

1. fejezet

CAVEN

Napjainkban…

– Boldog születésnapot! Boldog születésnapot! – énekeltem, miközben kivittem a hátsó verandára a szivárványszínű cukorkával és egy kisebb máglyányi gyertyával megpakolt tortát. Rosalee előttem menetelt meggörnyedve a két kézzel tartott hatalmas, rózsaszínű ajándékcsomag súlya alatt.

Igazi seggfejnek éreztem magam, amiért nem vettem semmit Hadley-nek. Csakhogy csupán előző este tudtam meg, hogy most van a születésnapja. Ezen felül az is váratlan fejlemény volt, hogy az éjszakát végkimerülésig tartó keféléssel töltöttük.

Szerencsére a lányom MacGyverként ért a születésnapi ajándékok elkészítéséhez. Csupán húsz percre és két még ki nem száradt filctollra volt szüksége ahhoz, hogy egy egész zsáknyi ajándékot készítsen Hadley-nek. Persze felhasznált még hat törött zsírkrétát, két kődarabot, egy gemkapcsot és azt a négy vattapamacsot, amit a fürdőszobámból csempészett ki.

Hogy mi volt a zsákban? Még csak nem is sejtettem.

Azt viszont abszolút bizonyossággal tudtam, hogy Hadley minden kis meglepetést imádni fog. Bármennyire is lelkendezett a „rajzórák” során, mégis ezek az ajándékok lesznek a legféltettebb kincsei, mégpedig azért, mert Rosalee készítette őket. Ezt nagyon jól értettem. Pontosan ugyanez volt az oka annak, hogy a több millió dolláros üzleteimet egy olyan irodában kötöttem, ahol zsírkrétával készült rajzok vettek körbe, nem pedig az ügyfeleim lenyűgözésére alkalmas drága festmények.

Egy szülő számára igazi kincs minden, amit a gyermeke megérint. A dolgok emlékké válnak, és megőriznek egy letűnt kort. Dacára annak, hogy továbbra is csak nehezen tudtam elfogadni a tényt, hogy Hadley a lányom anyja, és ez nagyban befolyásolja az én jövőmet is, abban nem kételkedhettem, hogy teljes szívével szereti Rosaleet.

– Boldog születésnapot, kedves Ha… – A torkomra forrt az ének, amikor kint a verandán megpillantottam.

Ahogy ott állt.

Állt, pedig én azt mondtam neki, hogy üljön le és lazítson, miközben én a lányommal szépen nyugodtan befejezem a tortát. Áradt belőle a feszültség, és holtsápadt arcán egy olyan erőltetett mosoly látszott, amitől egyből elöntött az aggodalom. A bátyámra pillantottam, miközben Rosalee és Jenn befejezte az ének utolsó versszakát is. Trent vigyorogva fogta a sörét, és nem látszott rajta semmi különös, ám én pontosan tudtam, hogy az előbb ő volt egyedül kint Hadley-vel.

Még mindig úgy éreztem, hogy seggfej voltam, amiért nem figyelmeztettem Hadley-t arra, hogy a bátyám milyen nagyon hasonlít az apánkra. Megkértem Trentet, hogy legyen kíméletes. Amikor én ránézek, már rég nem Malcomot látom magam előtt, hanem azt a tizenkilenc éves srácot, aki minden tőle telhetőt megtett azért, hogy megoltalmazzon engem, miközben a mészárlás után megperzseltek minket apánk poklának a lángjai.

Csakhogy Hadley egészen másvalakit látott, ha Trentre nézett. Neki pont olyan volt a bátyám sötét haja és a fenyegető magassága, mint az ő szüleit megölő szörnyetegé. Őszinte örömmel láttam, hogy Hadley ennek dacára is hajlandó volt maradni. Ha én lettem volna a helyében, azonnal leléptem volna. Vannak ugyanis olyan emlékek, melyeket nem szabad feleleveníteni, akkor sem, ha lényegtelennek tűnnek.

Trent, Ian és a terapeuták folyamatosan arra figyelmeztettek hosszú éveken át, hogy bizonyos dolgoktól könnyen bekattanhatok. Minden tőlem telhetőt megtettem azért, hogy felismerjem, utána pedig minden áron elkerüljem ezeket a csapdákat. Hadley azonban itt maradt. A vágy, hogy Rosaleeval – és talán velem – ünnepelhessen, legyőzte a félelmeit. Ez pedig igencsak zavarba hozta a mellkasomban dobogó szervemet – nem úgy, mint azt, ami a nadrágomban lóg –, mivel Hadley Banks közelében csakis bűntudatot lett volna szabad éreznem.

A szívem azonban máshogy gondolta.

Hiába próbáltam meg tagadni, nem sikerült elmetszeni kettőnk között a kapcsolatot. A legrosszabb mégis az volt, hogy úgy éreztem, mindenáron meg kell védenem ezt a lányt. Éppen ezért iszonyatos dühbe gurultam, mivel Trent pontosan tudta, hogy megrémíti Hadley-t, ám ennek dacára négyszemközt maradt vele a verandán. Úgy tűnt, csúnyán kikészítette a lányt.

Trent nem szerette Hadley-t. Azt gondolta róla, hogy csak egy lesben álló bajkeverő, aki kellő idő múlva kimutatja majd a foga fehérjét. Csakhogy Trent a pénzem miatt aggódott. Többször is elmondta ezt a telefonban, és akkor is szóba hozta, amikor aznap reggel Rosalee elkotyogta a váratlanul beállító nagybátyjának és Jenn-nek, hogy milyen nagyszerű meglepetésre készül. Hadley-nek ugyanannyira volt szüksége az én pénzemre, mint nekem Trent baromságaira. Abban maradtam a bátyámmal, hogy itt, a házamban udvariasan és tisztelettudóan bánik Hadley-vel. Azt nem vártam el tőle, hogy szeresse is. Rosalee nem Trent lánya. Nem neki kell súlyos döntéseket meghozni azzal kapcsolatban, hogy ki játszhat vagy nem játszhat szerepet Rosalee életében.

Ez az én feladatom.

Amit nagyon komolyan veszek.

Már ha sikerül figyelembe vennem a mardosó vágyat, hogy a farkamat belenyomjam Hadley-be.

A kurva életbe!

– Fújd el a gyertyákat! – kiáltotta Rosalee, és tapsolni kezdett.

Hadley a szemembe nézett. Olyan erős pánik áradt belőle, hogy attól megtántorodtam.

– Gyere ide, drágám! – mormogtam halkan, miközben dühös pillantást vetettem a bátyámra.

Trent döbbent arckifejezése legalább annyira őszinte volt, mint Hadley mosolya.

A lányom anyja egy pillanatnyi habozás nélkül odasietett hozzám, hátul belemarkolt az ingembe, hogy Rosalee ne láthassa, aztán pedig elfújta a gyertyákat.

– Szuper! – lelkendezett a gyerek, és az anyja felé nyújtotta a rózsaszínű zsákot. – Nyisd ki!

Hadley átvette a zsákot, de aztán felnézett rám. Nem értettem az arckifejezését, de a szemében pánik csillogott.

– Hányingered van? – suttogtam.

Ráharapott az alsó ajkára, és bólintott.

– Rendben. Világos. Az ajándékokat majd a torta után nézzük meg.

Odaléptem a hosszú faasztalhoz, és letettem rá a tortát. Utána ugyanezt csináltam Rosalee ajándékával is.

– Hú, figyeljetek, elfelejtettem a tányérokat.

– Kihoztam őket – ciripelte Jenn.

Megcsikordult a fogam.

– Szalvétát akartam mondani.

Válasz helyett a magasba emelt egy halom rózsaszín és lila unikornisos szalvétát. Ezek még Rosalee félbeszakadt születésnapjáról maradtak meg.

– Azokat is kihoztam.

Kezdett semmivé foszlani a türelmem. Sokatmondóan Hadley felé biccentettem.

– Kés van?

Jenn felvonta a szemöldökét, így jelezte, hogy megértett. A kezében lévő kést villámgyorsan eltüntette a farzsebében.

– Jajj, tényleg! Pontosan. Kell egy kés. Hadley, ugye nem baj, ha Rosalee meg én lenyaljuk a gyertyák aljáról a rátapadt krémet?

A lányom boldogan felkiáltott, amikor Hadley ezt felelte:

– Jó étvágyat!

Jenn rám kacsintott, én pedig még egy dühös pillantást vetettem a bátyámra, mielőtt bementem volna Hadley-vel. Nem tudtam, hogy Trent észrevette-e a haragomat, mert az arcán önelégült vigyorral csakis Hadley-t figyelte.

Seggfej!

Amikor az ajtó becsukódott mögöttünk, azonnal megragadtam Hadley kezét. Ő már indult volna a lenti fürdőszoba felé, ám én magam után húztam, fel az emeletre.

– Ott nem zavarnak – mormogtam, amikor bezártam magunk után a hálószobám ajtaját.

Bár Hadley még sosem járt itt, mégsem nézett körül kíváncsian. Engem bámult. Bár tökéletes ajkát egyetlen szó sem hagyta el, üvöltött belőle a kétségbeesés.

Két kézzel megfogtam a csípőjét.

– Mondj valamit!

Ráharapott az alsó ajkára, de nem úgy, mint korábban oly sokszor, amikor a szoba túlsó végéből engem bámult. Másra utalt ez a gesztus – mintha így akarta volna elzárni a szavak útját.

Megpróbáltam felvidítani. A humor ugyan nem csodaszer, de Hadley mindig is jól reagált a viccelődésemre.

Két ujjal kihúztam az ajkát a fogai közül.

– Ne fogd vissza magad. Nyugodtan hányj le, ha szükségét érzed. – Odahúztam magamhoz. – Hadley, mondj valamit drágám! Ki vele! Trent bántott? Mondott valamit? Segíts már egy kicsit! Nagyon nem megy nekem a gondolatolvasás.

Olyan arccal szorította össze az ajkát, mint aki így tesz még egy utolsó erőfeszítést azért, hogy a szavak ne törhessenek elő a szájából.

Lehet, hogy magányra volt szüksége. Friss levegőre.

Időre, hogy összerendezhesse a gondolatait.

Csakhogy én mindezek dacára sem tudtam rávenni magam arra, hogy elengedjem.

Hogy a fenébe volt ez a nő képes arra, hogy az agyamat képtelenné tegye a józan gondolkodásra?

A tenyerem rásimult a derekára. Átöleltem, és így lágy keble nekinyomódott a mellkasomnak.

– Nyugodtan mondd el! Trent ugyan a bátyám, de nálam senki nem tudja jobban, hogy mennyire durván is tud viselkedni. Ha bármilyen okból kifolyólag baromságokkal zaklatott, akkor azt mondd el nekem.

Megrázta a fejét.

Némán. Nem adott magyarázatot.

Én pedig így képtelen voltam szembeszállni a szemében tomboló hurrikánnal.

– Apu! – kiabálta Rosalee a földszintről – Hol van Hadley? Vár ránk a torta!

Basszus! A homlokom hozzásimult Hadley fejéhez.

– Az a nagy helyzet, hogy a gyerek megvadult az édesség miatt. Csak percek kérdése, hogy úgy törje ránk az ajtót, mint az FBI kommandósai. Mit akarsz? Mi történjen? Lemehetek, hogy időt nyerj, és összeszedd magadat. Vagy kitalálhatok egy ürügyet, ha inkább el akarsz menni. Adott esetben Trentet is kivihetem hátra, hogy kékre-zöldre verjem. Nem ez lenne az első, de nem is az utolsó verekedésünk. Mondd, hogy mit szeretnél – ha képes vagyok rá, azonnal megteszem.

Viccnek szántam. Legalábbis részben. Hadley azonban nem válaszolt. Még csak halványan sem mosolyodott el, pedig azt látva nekem is mindig meg szokott moccanni a szám széle.

Rosalee már nem is nekem kiabált.

– Hadley!

Felsóhajtottam.

– Jövök, drágám! Várj meg odakint! – kiáltottam vissza.

– Hadley ott van veled? – harsant fel a következő kérdés a földszintről.

– Igen! Menj oda Jennhez!

– Miért van a szobádban?

– Izé…WC-re kellett mennie. Menj ki a kertbe!

– Pisilnie vagy kakilnia kell?

– Kimenni! – harsogtam, és a hangom visszhangokat vetett a hálószoba falán.

Dacára a feszült helyzetnek, nagyon is jellemző volt Rosaleera, hogy szóba hozza a kakilást meg a pisilést. Soha az életben nem voltam még ennyire hálás azért, hogy a gyerek teljesen semmibe veszi a jómodor előírásait, mivel megéreztem, hogy megremeg Hadley válla, és halkan elneveti magát.

A fejemet lehajtva a szemébe néztem. A mellemben enyhült a feszültség, amikor megpillantottam egészen halvány mosolyát.

– Tudod, ha továbbra is idefent időzünk, akkor kénytelen leszel azt mondani neki, hogy kakilni voltál, világos?

Már jobban mosolygott, én pedig megkönnyebbülve lélegezhettem fel, mert az arcára kezdett visszatérni a szín. Képtelen voltam visszafogni magam – vagyis inkább nem akartam visszafogni magam –, odahajoltam hozzá, és az ajkára szorítottam a szám.

Nem viszonozta a csókomat. Ehelyett a homloka megpihent az államon, amivel hatékonyan eltakarta előlem az arcát.

– Caven – suttogta olyan halkan, hogy alig hallottam meg ezt a két szótagot.

– Mondd el, hogy mit jelentsen ez az egész! Bármiről is van szó, én majd megoldom. – Egy puszit nyomtam a homlokára. Túl közel volt ahhoz, hogy ellen tudjak állni neki.

Mélyen beszívta a levegőt.

– Egy kicsit maradok, hogy egyek a tortából és megnézhessem az ajándékot. Utána viszont azt hiszem, mennem kell.

– Rendben. – Igyekeztem nem törődni a rám zúduló csalódottsággal. – Viszont az a nagy helyzet, hogy ma este talán nem fogok tudni átosonni hozzád. Trent reggel arról beszélt, hogy itt maradnak, és…

– Világos. Értem. A család az első. Talán majd máskor.

– Talán? – kérdeztem viccesen. Bármire hajlandó lettem volna azért, hogy a számomra felfoghatatlan okok miatt ránk nehezedő fullasztó súly enyhüljön egy kicsit. – Nem azért győztem le a zombik hordáját, nem azért szereztem meg a világ utolsó óvszereit, hogy beérjem egy talánnal.

Felnevetett. Halkan és édesen.

Volt valami furcsa a nevetésében. Talán az, ahogy belefulladt a baljós csendbe.

Vagy esetleg abban, ahogy Hadley hozzám bújt, nekem nyomta a keblét, két kézzel megragadta a nyakszirtemet, és úgy szorított magához, mintha soha nem akarna elengedni.

Persze az is lehet, hogy a sors éppen ebben a pillanatban pendítette meg a kettőnk között feszülő láthatatlan húrt.

Bármi legyen is a magyarázat, szilánkokra hasadt a szívem a halk nevetést követő csend miatt.

– Hadley?

– Annyira szeretem azt a kislányt – suttogta bele a nyakamba – Nincs semmi a világon, amit ennyire szeretnék. Könyörgöm, ugye ezt te is tudod? Nem számít, hogy mi történt a múltban. Ugye világos számodra is, hogy most mennyire szeretem? Csakis azt akarom, hogy boldog legyen. Kerül, amibe kerül.

A tarkómon felállt a szőr.

Itt fog hagyni.

Valamiért összetört a szíve.

Mi a fene történt kint Trenttel? Mégis mi hangzott el a verandán?

Hadley itt hagy.

Már megint.

Elléptem mellőle, és elhúztam a kezét a nyakamtól.

– Ez meg mit jelentsen?

Nagyot pislogott.

– Hogy érted?

– Úgy értem, hogy mi a faszt jelent most ez az egész?

– Se-semmit. Eszek a tortából, aztán már indulok is.

– Na, és mikor fogsz visszajönni?

Ismét nagyokat pislogott.

Bennem meg üvöltött a kétségbeesés.

Összevonta a szemöldökét.

– Szerdán? Ha csak nem akarod megváltoztatni az időpontot valami miatt. Én eléggé ráérek. Csak mondd meg, hogy mikor jöjjek, és akkor itt leszek.

Na ez volt az a pillanat, amikor a fejemben üvölteni kezdtek a szirénák.

Miközben jól megnéztem magamnak a vállára omló hosszú, vörös hajzuhatagot, szabadon hagyott kulcscsontját és félig nyitott, telt ajkát, ami mintha azért könyörgött volna, hogy újra szorítsam rá a szám, a szirénák már fülsértő hangon vonyítottak. Az üvöltésük azonban csupán egy pillanattal előzte meg a rám zúduló özönvizet, ami akkorát ütött rajtam, hogy a tüdőmben nem maradt egy cseppnyi oxigén sem.

Azóta, hogy Hadley három hónappal ezelőtt újra felbukkant, én most először nem akartam, hogy elmenjen.

Etethettem volna hülyeségekkel magamat és bekamuzhattam volna azt is, csupán nem akarom, hogy a lányom elveszítsen egy hozzá közelálló valakit, ám az ereimben tomboló vihar egész másról árulkodott.

Pánikról.

Haragról.

Az amiatt érzett kétségbeesésemről, hogy Hadley esetleg itt hagy.

Hogy nekem hiányzik.

– Jó… jó lesz így?

– Igen. Basszus, sajnálom! – próbáltam meg kinyögni összeszoruló torokkal. – Félreértettem a helyzetet. – Megcsóváltam a fejemet. – Tudod, spekuláltam. Hülyét csináltam belőled, magamból meg mindenkiből.

Odalépett hozzám, és a testem lángra lobbant a közelségétől.

– Mire gondoltál?

Másnak talán hazudhattam volna, de neki semmiképpen.

Átkaroltam a derekát, és magamhoz szorítottam a lányt.

– Azt hittem, hogy mindjárt elveszítelek.

– Tessék?

– Tudom. Persze. Ostobaság volt, de annyira valóságosnak tűnt és… – Csak rád tudok gondolni. – Túlreagáltam a dolgot. Eléggé ki vagyok merülve. Múlt éjjel szemernyit sem aludtam. Volt ott egy kielégíthetetlen nőszemély, aki nem hagyott pihenni.

Azt hittem, hogy nevetni fog.

Ehelyett fogadalmat tett.

– Sosem hagyom el azt a gyereket, Caven! – Hadley kőkemény elszántsággal nézett a szemembe. – Nem érdekel, hogy ez mibe kerül. Nem számít, milyen testi vagy lelki erőfeszítést kell tennem. Kicsit sem érdekel, hogy ki próbál az utamba állni. Ha Rosaleeról van szó, akkor fel sem merülhet az elveszítés lehetősége. Ő jelenti számomra a családot, és én szeretem. A feltételezéseidet pedig temesd el négy évnyi mélységbe a múltba, mert ott van a helyük.

E szavak után ott hagyott. Szálegyenes háttal lement a lépcsőn, megfogta Rosalee kezét, és így vonultak ki a verandára. Betartotta az ígéretét. Elég sokáig maradt ahhoz, hogy egyen a tortából és megdicsérje azokat a színesre festett, fülpiszkálólábú köveket, melyek Rosalee állítása szerint lámák voltak. Együtt kacagott Jenn-nel, miközben kerülte Trent fürkésző tekintetét. Mindezt a legcsekélyebb félelem nélkül tette, ami miatt engem óhatatlanul elöntött a büszkeség.

Továbbra sem tudtam, mi zajlott le Hadley és Trent között kint a verandán. Azt sem, hogy mi változott meg bent a hálószobában.

Amikor azonban számos puszit dobva Rosalee felé beült a kocsijába, én valamiért úgy éreztem, hogy már nem ugyanazt a nőt látom.

2. fejezet

WILLOW

Hét hónappal korábban…

A hálószobámban koromsötét volt, én azonban mégis a mennyezetre erősített ventilátort bámultam. A hatalmas propellerszárnyak felkavarták Puerto Rico párás levegőjét, miközben a távolból a hullámok moraja hallatszott. Magányos otthonom ugyan nem a vízparton állt, de késő éjjel, ha kinyitottam az ablakait, az óceán tompa morajlása visszhangot vetett a falaimon.

Hosszú évek óta éltem itt, és a parton megtörő hullámokból áradó békesség és nyugalom mindig is gyógyírt jelentett háborgó lelkemre.

Az elmúlt két hét során viszont csupán zenei aláfestésként szolgáltak zaklatott elmém miatt.

Két héttel ezelőtt értesültem Keira létezéséről. Tizennégy nap telt el azóta, hogy Hadley lelépett a pénztárcámmal és a kocsimmal. A tehetetlenség két hete alatt nem nagyon tudtam meggyőzni magamat arról, hogy kikászálódjak az ágyamból. Az életemet pillanatonként mértem. Egy érzés az óra egy kattanása. Ha viszont valaki teljesen egyedül maradt, akkor számít még az idő?

Nem volt rossz az életem, bár nagyságrendekkel boldogabb lehettem volna, ha az örömömet megoszthattam volna egy családdal. Egyedül Hadley maradt meg nekem, de többé már nem tudtam, hogyan lehetne segíteni rajta. Megfogadtam, hogy küzdeni fogok érte. A szüleink pontosan ezt várták volna el tőlem. Csakhogy egy szellemmel hadakoztam.

A hazatérésem óta számtalanszor újra elolvastam a nővérem naplóit. Biztosra vettem, ott rejtőzik bennük a válasz arra a kérdésre, hogyan lehetne megmenteni. Csakhogy minden egyes mondatából maró fájdalom szivárgott, és ezek felperzselték a lelkemet.

Hogy a fenébe nem vettem észre azt, hogy ilyen nyomorúságos helyzetbe került? Arról tudtam ugyan, hogy kábítószerekkel küszködik, de nem is sejtettem, hogy a karját vagdossa, és már többször próbált öngyilkosságot elkövetni.

Megpróbáltam nem dühbe gurulni, ám jól tudtam, volt idő, amikor mi ketten semmit sem titkoltunk el a másik elől. Ezeket a naplókat mintha egy vadidegen írta volna. Hadley álarcot viselt a közelemben, miközben megpróbált belehalványulni a semmibe.

Két hétig forgolódtam és tépelődtem. Az agyamnak pedig kétségbeejtő szüksége volt már valamilyen változásra.

Nem kereshettem menedéket az alvásban. Vissza kell mennem. Meg kell próbálnom.

Meg kell…

Váratlanul felkapcsolódott a szobámban a villany.

Villámgyorsan felültem, és a karommal eltakartam a szemem. Ha nem lett volna ismerős a női hang, simán szívinfarktust kaptam volna.

– Te most csak szívatsz, hülye ribanc? Ez ugye csak egy kibaszott tréfa? – harsogta Beth. Fülsértő csattanás hallatszott, ahogy a tengerparton talált kagylókkal megtöltött váza szilánkokra hasadt a falon. – Hetek óta próbállak meg felhívni, te meg itt bujkálsz? Faszért nem veszed fel a telefonodat?

Hű-ha! Ezek szerint Beth mérges.

Eléggé dühbe gurult ahhoz, hogy átrepüljön ide, Puerto Ricóba, és leüvöltse a fejemet. Ha valaki a földi Paradicsomban él, akkor viszonylag sűrűn kap látogatókat, de az üvöltözés újdonság volt.

– Nyugi! Csak kétszer hívtál. Ma nem volt kedvem beszélgetni.

– Neked teljesen elment az eszed! – harsogta, de aztán elakadt a hangja, és sírva fakadt.

Beth nem szokott bőgni.

Ő volt az a rendíthetetlen szikla, amin állva elkergethettem a legsötétebb éjszakákon rám törő démonokat.

Most viszont villámcsapásként ért a Bethből áradó fájdalom.

Valami történt. Egy rettenetes dolog.

Csakhogy ezen a világon már csak egyetlen ember létezett, akit elveszíthetnék.

Leengedtem a kezem, mert a szemem már hozzászokott a váratlan világossághoz. Felpattantam.

– Mi a baj?

Hátratántorodott. Kifutott a szín az arcából, és döbbenten nézett rám.

– De hát…

– Mi a baj? – ismételtem meg jóval lassabban, és odaléptem hozzá. – Beth! – Most már üvöltöttem, mert szerettem volna, hogy magához térjen. – Mi a fene történt?

Ekkor egészen egyszerűen rám vetette magát, és majdnem fellökött, mert olyan erővel ölelt át.

– Willow! – sikoltotta – Ó, istenem, Willow! Te élsz!

Tényleg éltem.

Nagyon is életben voltam.

Ha viszont Beth azt gondolta, hogy meghaltam…

– Te miről beszélsz?

Hátrébb húzódott, és a két tenyere közé fogta az arcom.

– Én temettelek el. Te viszont élsz. Ó, Willow! – Újra vadul magához ölelt. – Ó, istenem! Hiszen te élsz!

Eltoltam magamtól. A gyomrom görcsbe rándult, és szavak nélkül is rádöbbentem az igazságra.

– Mi az, hogy eltemettél?

Beth zokogott, miközben lelkendezett. Még sosem láttam, hogy valaki egyszerre lenne hisztérikus és boldog. Na jó… kivéve a mészárlást követő napot, amikor a műtétem után magamhoz tértem, és azt láttam, hogy Hadley ott ül az ágyam végében. Azt hittem róla, hogy meghalt.

Tévedtem.

Viszont Beth azt hitte rólam, hogy meghaltam.

Most ő tévedett.

Ez viszont azt jelenti… Hadley?

Könnybe borult a szemem, megroggyant a lábam, és mind a ketten a földre zuhantunk.

Meghalt a nővérem. Mind itt hagytak!