Keresd a szerző novelláit: https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I. – Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

Barcelona, Barcelona, 2019

A lánynevelde 1. – Riva nővérek-sorozat III., 2019

A lánynevelde 2. – Riva nővérek-sorozat IV., 2020

Róma, Róma, 2020

Halálos Hollywood (Caroline Wood-sorozat 1.), 2020

© R. Kelényi Angelika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Iski Panni, Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6145-19-2

1.

– Champs-Élysées, Champs-Élysées… – dúdolgattam félhangosan, miközben a dalban említett sugárúton sétáltam tánclépésben, és döbbent imádattal bámultam hol a híres üzletek kirakatait, hol a sietve közlekedő párizsiak keresetlen eleganciáját. Az utcazaj mögött bekúszott a fülembe a francia nyelv romantikus dallama, talpam alatt nedvesen csillogtak az utat szegélyező fákról lehullott virágszirmok, a lelkem is rózsaszínben pompázott, holott az idő borongós volt… Borongós, de szürkének egyáltalán nem nevezhető, a londoni tavaszhoz nem is hasonlított, vagy inkább csak én gondoltam így, hisz Párizsban jártam, Párizs tengelyén táncoltam, és úgy éreztem, itt még a vaskos esőfelhőkön is átsüt a nap. Egyébként a nap ki sem dugta az orrát, mégis olyan felszabadultan szívtam magamba a kipufogógáztól kissé terhelt levegőt, mintha a szabadság tiszta oxigénjét lélegezném be. A legutóbbi, Hollywood híres színésznőjéről készült cikkem nagy sikert aratott, világszerte átvették a lapok, és ez az út a francia fővárosba jutalomnak számított, még akkor is, ha valójában Pierre Duval, a főnököm, a londoni CBM magazin francia tulajdonosa tanulmányútnak nevezte. Meghívott, hogy pillantsak be párizsi médiabirodalmába, nézzem meg, hogyan csinálnak újságot, tévéműsort a franciák, és ha van időm, akár ki is pihenhetem a veszélyes amerikai kalandomat. Nem szóltam róla, hogy nekem tulajdonképpen a munka is pihenés, ha épp élvezem, amit csinálok. Egész életemben erre vágytam… Majdnem mindenem megvan, amit elterveztem… majdnem. Mert magánéletem az nincs, de pillanatnyilag nem is nagyon hiányzik, habár anyám szerint kellene, hogy hiányozzon, hisz benne vagyok a korban, és ideje lenne családot alapítanom, ahogy a húgom tette. Igaz ugyan, hogy azt is mondta, szerencsés az az ember, aki szereti a munkáját, mert a többség napi szinten szenved, amiért dolgoznia kell, csak kevesen mondhatják el magukról, hogy boldogan fognak hozzá a feladataikhoz. Én e kevesek közé tartozom, hát örüljek neki, de közben ne feledkezzek meg arról sem, hogy rendkívül pocsék érzés egyedül megöregedni, ő már csak tudja. Ez azért volt meglepő kinyilatkoztatás a részéről, mert nagyjából saját magának köszönheti, hogy egyedül maradt, ha leszámítjuk a húsz évvel ezelőtti válását, ami csúnya nyomot hagyott benne. Apám lelépett, új családot alapított, anyám pedig két kamaszlánnyal, illetve egy tátongó űrrel a lelkében maradt Chelsea-ben. A tátongó űr úgy tűnik, sosem forr össze, mert eddig akárhány kapcsolatba próbált is belekezdeni, mindig talált valami kifogást, miért nem megfelelő számára az aktuális férfi. Majd ötvenéves kora körül kijelentette, hogy soha többé nem megy férjhez, semmi szüksége egy koloncra, a korának megfelelő pasik egyébként is ápolónőt keresnek, házvezetőnői kvalitásokkal, nem pedig öntudatos feleséget. Ehhez már tíz éve tartja magát, engem mégis arra ambicionál, hogy házasodjak, sokasodjak, és éljem azt a konvencionális életet, amiről ő már rég letett, és eszében sincs újrakezdeni. Fene érti az anyákat! Megvontam a vállam, és belestem a Louis Vuitton üzlet kirakatán, megcsodáltam a csillogó üveg mögött szinte nagyképűen ücsörgő luxustáskákat, majd nyeltem egy nagyot, mert siker ide, siker oda, ott még nem tartok, hogy itt vásárolgassak magamnak bőröndszettet. Aztán felnéztem a házszámokra, épp a tizennyolcas előtt álltam, melynek kapuján felfedeztem a Duval–Monroe táblát. Megnyomtam a megfelelő csengőt. A mikrofonba egy édes hangú nő szólt bele franciául, amiből ugyan egy szót sem értettem, de valószínűsítettem, hogy a nevemet tudakolja. Bemutatkoztam, és a jelzést meghallva belöktem az üvegablakos kaput, melynek cirádás kovácsoltvas rácsa abban a pillanatban beleakadt a barna hasítottbőr táskám pántjába, így a táskámnál fogva felakadtam az ajtóra, és a lendülettől be is estem az udvarba. Nem térdre, szerencsére, csak egy laza piruettet hajtottam végre. Leakasztottam magamat a kapuról, zavartan körülnéztem, de hálistennek senki sem tartózkodott a közelben. Megvizsgáltam a táskámat, egyben volt, megköszörültem a torkomat, kihúztam magam, és sokkal megfontoltabb léptekkel indultam el az udvar felé, mely teljes meglepetésemre egyáltalán nem úgy festett, mint ahogy a díszes kapu alapján számítottam rá. Azt gondoltam, egy romantikusan klasszicista épület belső terében találom magam, ehelyett egy letisztult, átlátható, ápolt kert fogadott, melyen keresztül egy térkővel kirakott utacska vezetett a hatalmas, modern, lesötétített üvegajtóig. Ahogy haladtam felé, láttam magamat az üveg tükrében, és megállapítottam, hogy rendben vagyok, összhangban magammal, az évszakkal és a helyszínnel. Szűk, kék farmert viseltem, a táskám színéhez illő vékony hasított bőr csizmát, fehér inget és barna bőrdzsekit, melynek színe bár különbözött a többi kiegészítőmtől, mégis passzolt az öltözékemhez. Megigazítottam a fejem tetejére tornyozott szőke hajamból elszabadult tincset, és elégedetten elmosolyodtam. Tisztára franciának éreztem magam. Pont addig a másodpercig, míg szét nem nyílt előttem az ajtó, és meg nem láttam, hogy a márvánnyal burkolt, brutálisan nagy előcsarnokból premier plánban nézhették végig a recepciósok a kapunál végzett bénázásomat. Két nagyon csinos, fekete kiskosztümbe öltözött lány bámult rám, ikreknek látszottak, és mindkettő arcán egyforma, enyhén lekezelő félmosoly ült. A pult felett hatalmas tábla hirdette, hogy jó helyen járok. Ismét úgy éreztem magam, mint egy megszeppent kisiskolás a felelés előtt, pedig ez a két, húsz év körüli lány valószínűleg nem sok mindent tett még le az asztalra, ellentétben velem, aki viszont világraszóló cikket írtam. Ezt nyilván nem tudhatták rólam, azért néztek rám úgy, mint egy darab kutyaszarra.

– Caroline Wood vagyok – szedtem össze maradék méltóságomat, majd odaléptem a pulthoz. – Monsieur Duval vár.

– Igen, Miss Wood, kérem, fáradjon a második emeletre, ott találja monsieur Duval irodáját – állt fel az ikerpár egyik fele, és hirtelen úgy tűnt, mintha a mosolya már nem is lenne lekezelő, inkább szívélyes volt… talán csak zavaromban képzeltem az iménti gunyoros arckifejezést… Vagy egyszerűen csak ilyen az arcuk. A lány, akit a névtáblája szerint Chantalnak hívtak, balra mutatott, ahol észrevettem egy liftet.

– Köszönöm – mosolyogtam vissza, és elindultam a lifthez.

A körben tükrös fülkében ismét vetettem egy pillantást magamra, de nem mosolyogtam, tartottam tőle, hogy be van kamerázva, és a biztonsági őrök a grimaszoló, sminkelő, magukban beszélő utasokon röhögnek a szobájukban. Fontos volt számomra a jó megjelenés. Igaz, hogy Duvallal közelebb kerültünk egymáshoz, kevésbé éreztem úgy, hogy púp vagyok a hátán, de még mindig kényszeresen meg akartam felelni neki, és még mindig nem hittem el, hogy oknyomozó riportert csinált belőlem. Folyton attól tartottam, hogy hibázok, és egy mozdulattal áthúzza a szerződésünket, kihajít a CBM-től, és mehetek névtelen titkárnőnek valami multihoz. Nem beszélve arról a tinilányos zavarról, ami a közelében fogott el. A határozottsága, a profizmusa és persze a sármja elbizonytalanított, amikor kedves volt hozzám, felidegesített, mert nem értettem, mit akar tőlem… időnként félreérthetően viselkedett, néha majdnem azt hittem, tetszem neki, aztán mindig kiábrándítottam magam, hisz hol voltam én azoktól a nőktől, akikkel ő találkozgatni szokott… Megráztam a fejemet. „Jesszus, úgy gondolkodom, mint egy hülye diáklány, aki a tanárába szerelmes, és minden kedves gesztust túlértékel.” Duval soha nem volt igazán bunkó, nagyképű vagy lekezelő, de abba a típusba tartozott, aki mindent megkap, és bármihez nyúl, arannyá válik. A siker és a pénz ad egyfajta arrogáns tartást az embernek, és meglehet, hogy nem szándékosan viselkedik úgy, mintha ő szarta volna az Alpokat, mégis aprónak érezzük magunkat mellette… Duval egész pontosan ilyen volt. Udvarias, többnyire távolságtartó, időnként szertartásos, mindig jól öltözött, látszott, hogy hozzászokott a luxushoz, netán beleszületett, nem voltam tisztában a családi hátterével, ráadásul jóképű, ha valaki szereti ezt az ápolt, fekete hajú, kék szemű típust…

Kinyílt a liftajtó, és egy ultramodern szerkesztőség kellős közepén találtam magam. Őrült nagy terembe jutottam, melyben megszámolhatatlanul sok íróasztal állt katonás rendben, de csak az elrendezés volt katonás, minden más boldog őskáoszt tükrözött. Rohangáló, nevető, fecsegő alakokat láttam, a terem közepén pedig egy hatalmas asztalt, mely körül legalább hatan álltak, és szétszórt nyomtatott magazinoldalak fölött vitatkoztak kedélyesen. A munkaállomások színesek és rendetlenek voltak, tele személyes tárgyakkal, itt egy kaktusz, ott egy ledobott kardigán, amott egy családi fotó, csésze kávé, a falakon bekeretezett magazincímlapok, táblázatok, divatoldalak… A szerkesztőség egyetlen tarka masszának tűnt, mintha egy nagy család gigantikus otthonába csöppentem volna. Ehhez képest a CBM szerkesztősége olyan volt, mint egy vaskalapos könyvelőiroda, ahol sem kiabálás, sem nevetés nem hallatszott. Miss J., a mi főszerkesztőnk nem szerette a zajt és a rendetlenséget. Egy piros, bő nadrágot viselő, rendkívül kócos fiú tartott felém, kezében két papírpoharas kávéval. Olyan álmos volt a tekintete, mintha az imént mászott volna ki az ágyból, így félreálltam az útjából, mert kétesélyesnek tartottam, kikerül-e.

– Monsieur Duvalt keresem – szólítottam meg óvatosan, hisz tudtam, az alvajárókat nem szabad durván felébreszteni.

A fiú rám nézett, elvigyorodott, és a fejével jobbra, egy ajtó felé intett.

– Ott van Pierre – mondta sokkal élénkebben, mint számítottam rá, majd végignézett rajtam, rám kacsintott, aztán tovább ballagott a poharakkal. Nem tudtam, mit jelenthetett ez a kacsintás, de sejtettem, nem én vagyok az egyetlen idegen nő, aki itt keresi fel Duvalt.

Kopogtam, és benyitottam a szobába. Az iroda beillett egy nappalinak is, először meg sem láttam a férfit, mert nem a szemben álló íróasztala mögött ült, hanem oldalt, egy társalgónak berendezett sarokban, egy méretes bőrfotelban. Vele szemben egy rendkívül csinos, kifinomult negyvenes nő ült, mindketten engem néztek. Duval kérdéssel, a nő némi bosszúsággal a tekintetében. Úgy éreztem, elsüllyedek, amiért nem vártam meg, hogy Duval kiszóljon, „szabad”, ráadásul elég bizalmasnak tűnt a megbeszélés, közel hajoltak egymáshoz, látszott, hogy épp valami fontos témát tárgyalnak meg.

– Elnézést, kint várok – léptem vissza, és épp behúztam volna magam után az ajtót, amikor meghallottam a férfi hangját.

– Ha már itt van, jöjjön be, Miss Wood!

Vettem egy nagy levegőt és beléptem, arcomon bocsánatkérő mosoly égett.

– Ne haragudjon, hogy megzavartam, nem tudtam, hogy…

– Ne szabadkozzon, épp jókor érkezett. Madame Blanchot – fordult a nőhöz –, a hölgy Caroline Wood, az angol oknyomozó riporterem a CBM magazinnál. Ő írta a cikket Emily Montgomeryről.

– Ah – változott meg a nő arcifejezése, és immár érdeklődve pillantott rám. – Olvastam a cikket. Igazán részletes leleplező írás volt. Gratulálok! – állt fel, és kezet nyújtott.

– Foglaljon helyet, Caroline! – utasított Duval. – Madam Blanchot egy nagyon érdekes történetet kezdett mesélni nekem az imént, ha megkérem, talán hajlandó angolul folytatni…

– Persze, szívesen, ha ezzel előrébb jutunk, monsieur Duval – mosolyodott el a nő, és úgy nézett a főnökömre, hogy egyértelmű volt, mást is szívesen megtenne érte, ha kérné. Én csak kapkodtam a fejemet, úgy csöppentem ebbe a sztoriba, mint Pilátus a krédóba. Arra számítottam, hogy Duval körbevezet, bemutatja a munkafolyamatot, magyaráz, összeismertet a munkatársaival, ehhez képest egy történetet kellett meghallgatnom, szerencsére nem franciául.

Madame Blanchot úgy beszélt angolul, mint egy tősgyökeres brit, ami azért lepett meg, mert az a hír járta, hogy a franciák nem szívesen szólalnak meg más nyelven az anyanyelvükön kívül. Hülye sztereotípiák.

– Nos… egy barátnőmmel történt, és nem tudom, kihez fordulhatnék, mert nincs bizonyítékom… – kezdte madame Blanchot kissé zavartan, majd így folytatta: – Tudja – nézett rám –, a barátnőm két éve elvesztette a férjét, és képtelen volt feldolgozni a halálát. Váratlanul történt, és nagyon megviselte, annyira, hogy teljesen elhagyta magát. Úgy éreztem, tennem kell valamit, mert már-már depresszióba süllyedt, nem beszélt senkivel, egyre rosszabb volt a helyzet, pedig azt gondoltam, az idő majd megoldja, de nem így történt… ekkor hallottam egy helyről, ahol segítenek feloldani a gyászt, illetve mindenféle fájdalmas feszültséget. Egy meditációs központ volt, ahonnan új emberként térnek haza a páciensek. Egy olyan hely, ahol meggyógyítják a testet és a lelket. Egyfajta belső utazást tesznek a lelki sérültek, és feldolgozzák a problémáikat, újra egészségesek, sikeresek lesznek, sőt, ha lehet, sikeresebbek, mint valaha. Ráadásul vonzónak tűnt, hogy akárki nem jelentkezhet, hisz meglehetősen tetemes összeget kérnek azért, hogy valaki beköltözhessen. Úgy gondoltam, ezért az összegért nívós szolgáltatást nyújtanak, és a társaság is színvonalas lesz, mert persze nem mindenki engedhet meg magának egy efféle kiruccanást.

Rávettem a barátnőmet, hogy vágjon bele, utazzon Rióba, és szakadjon ki a hétköznapokból, hátha jobban lesz…

– Mennyibe került ez az utazás? – tettem fel a pimasz és indiszkrét kérdést.

Madame Blanchot rám meredt, majd Duvalra nézett, de aztán megvonta a vállát.

– Tízezer dollárt kértek egy hétre. Ez nem olyan sok… ha látta volna a fotókat, melyek a központ honlapján találhatók, megértené. Ennyit bármelyik jobb szálloda elkér, és nem is nyújtanak olyan szolgáltatást, mint amit ez a hely ígért.

– Értem – bólintottam. – És mennyi időre foglalt a barátnője?

– Egy hónapra. Nem érdemes rövidebb időre menni, a kezelésre néhány nap kevés… Margot egészen fellelkesült, nyugodtan mondhatom, hogy a férje halála óta nem láttam ilyen frissnek és energikusnak, ő is úgy érezte, hogy ha valahol, hát itt megszabadul a gyötrő fájdalomtól. Nem is ez a félelmetes része a történetnek, hanem ami azóta történt.

Kezdett érdekelni a dolog, ezért kérdőn néztem az asszonyra, akinek az arca most kifejezetten szomorúnak látszott.

– Magamat vádolom a történtekért. Ha nem találom meg ezt a helyet, ha nem beszélem rá Margot-t, talán még ma is olyan, mint korábban…

– Depressziós? – vontam fel a szemöldökömet, de madame Blanchot élessé vált tekintetétől zavarba jöttem a szemtelenségem miatt.

– Nem, Miss Wood, normális. Mert még a depresszió is normálisabb annál, mint ahogy most viselkedik. Margot megváltozott. Mintha kimosták volna az agyát. Elzárkózik a barátaitól, tőlem is, új baráti kört alakított ki…

– Mivel foglalkozik a barátnője?

– Ingatlanokkal. Párizs egyik legjobb ingatlanközvetítő cége az övé. Kizárólag luxusházakkal és lakásokkal foglalkoznak, sok alkalmazottja van, és valóban egyre jobban megy neki… de olyan, mintha nem is ő lenne.

– A viselkedése változott meg?

– Elutasító lett, érzéketlen, mintha zombivá vált volna, vagy… inkább olyan, mint egy robot, mintha nem lennének érzelmei.

– Mikor látta utoljára?

– Tegnap. Megleptem az irodájában, mert ha hívtam, nem vette fel a telefont, és már nagyon aggódtam, hogy valami baj érte. Váratlanul nyitottam be a szobájába, épp rajtakaptam, hogy egy férfival… nos, félreérthetetlen helyzetben találtam, és amikor közöltem vele a döbbenetemet, azzal dobott ki, hogy örülnöm kéne, hogy éli az életét, hisz én épp ezt akartam. Azt is elmondta, hogy nincs rám szüksége, senkire a múltjából, akik csak visszahúzzák, úgyhogy ne keressem, felejtsem el, mert én csak kihasználtam, és még mélyebbre taszítottam a gyászban… Meg hogy én is a férjére emlékeztetem… és… ehhez hasonló képtelenségeket vágott a fejemhez. Ilyesmit soha nem mondott volna azelőtt. Ő egy kedves, jóindulatú, segítőkész nő volt, egy igaz barát, aki soha nem bántott volna meg senkit ilyen durván, főleg nem azt az embert, aki már több mint harminc éve mellette áll. Ez nem ő – rázta a fejét madame Blanchot elkeseredetten. – Valami történt vele Rióban.

– Lehet, hogy csak átértékelte a kapcsolatait… – próbálkoztam, de a nő közbevágott.

– Nem vagyok hülye, Miss Wood. Az első jelek után elkezdtem utánanézni azoknak, akik már jártak ebben a meditációs központban, és kiderült, hogy mindenkin kiütköztek furcsa jelek az egykori lakók közül. Ráadásul olyanokról is hallottam, akik haza se jöttek. Nem lehet őket elérni telefonon, csak e-maileket írnak, hogy jól vannak, és hagyják őket békén… Ijesztő, elképzelni sem tudom, mit tehetett velük az az Ortega nevű guru…

– Ortega?

– Juan Pablo Ortega. Ez a neve a központ tulajdonosának. És ami a legfurcsább, csak női páciensei vannak. Nincs egyetlen férfi vendég sem a központban…

Elgondolkodtam. Hihetetlen és képtelen történetnek tűnt. Mindenki hallott ugyan szektákról és agymosó egyházakról, de azok másképp fognak maguknak tagokat. Ugyanakkor a lelkileg sérült nők sok mindent másképp látnak, mint az egészségesek… könnyű prédák.

– Mit szeretne tőlünk, madame Blanchot? – vette át a szót Duval.

– A rendőrség nem foglalkozik az üggyel, mert nincs semmi konkrétum, de talán önök kideríthetnék, mi folyik ott Rióban…

– Meggondoljuk, Madame. Köszönöm, hogy elmesélte a történetét – állt fel a főnököm, kezet fogott a nővel, én is elköszöntem, és kisvártatva kettesben maradtunk.

Duval hátradőlt, kinyitotta a laptopját, kattintgatott, nem foglalkozott velem, kicsit feleslegesnek is éreztem magam, majd felnézett. A pillantása mély volt, és elgondolkodó, aztán előrehajolt, és elmosolyodott.

– Mit szól, Caroline? Volna kedve Rióba utazni?

– Most? – hördültem fel, mert még Párizsból sem láttam semmit.

– Nem. Még elő kell készítenünk az utazását. Mondjuk, egy hét múlva?

– Szórakozik velem, monsieur Duval? Én… én nem tudok portugálul…

– Nem is kell… Viszont remélem, hogy jógázott már.

– Nem… tudja, hogy nem vagyok nagy sportember…

– Akkor kezdjen hozzá… és szokja a gondolatot, hogy meztelenül kell majd jógáznia.

– Hogy mi? – dadogtam, és éreztem, hogy lever a víz, tudtam, Duval megint csőbe húzott.

– Meztelen jógaoktatót keres az Ortega központ. Maga lesz az.

– Én? Megbolondult? A testőrség is necces volt, de ez… ez teljesen lehetetlen.

– Miért? Szégyellős? – vigyorodott el a férfi.

– Az vagyok. Igen. Mit gondolt? – mordultam, és alig kaptam levegőt az idegességtől.

– Nincs mit szégyellnie… – nézett végig rajtam tárgyilagosan. – Meg különben is, csak nők látják majd.

Észrevehette, hogy nem lelkesedem, közelebb hajolt.

– Gondoljon arra, hogy micsoda leleplező cikket írhat a sunyi gururól…

– Honnan tudja, hogy sunyi?

– Úgy sejtem, hisz csak gazdag nőket vesz fel a központjába.

– Szóval derítsem ki, hogyan és miért változtatja meg a féleszű pénzes külföldi nők személyiségét ez a figura…

– Igen, jól látja a feladatot.

– Jól látom… basszus… – mormoltam az orrom alatt. Aztán arra gondoltam, hogy jógaoktatónak nehezebb lesz kiadni magam, mint testőrnek Beverly Hillsben. Sőt. Lehetetlen.

– Ki kell találnunk valamit arra, miért nem tekeri a lábát a nyakába, mert az nyilván nem fog menni egy hét gyakorlás után… – találta ki a gondolataimat Duval. – Nos, ezért van itt a mi kis csapatunk. Maga valami másban lesz jó, mint egy mezei jógaoktató. Először is, olyan fotókat kell készítenünk magáról, hogy ez az Ortega a falat kaparja, hogy Miss Caroline Brook legyen a meztelen jógaoktatója – jelentette ki, én pedig tudtam, megint nincs visszaút, hisz Duval már az álnevemet használja. – Szóval, most megyünk a kreatív csoporthoz. Jöjjön!

Ha eddig azt gondoltam, úgy kerültem ebbe a sztoriba, mint Pilátus a krédóba, most úgy éreztem, mintha én lennék Dorothy, és épp felkapott volna egy hurrikán, hogy Óz rejtélyes és veszélyes birodalmába repítsen…

2.

Úgy repült el egy hét, mint egy álom… leginkább rémálom, habár közben előfordultak elviselhető, sőt, néha kimondottan kellemes pillanatok is, de többségében csak kapkodtam a fejem. Ilyen gyors ügyintézést, rugalmas, kreatív csapatot és ötletgazdag munkatársakat még sosem láttam, csak azt sajnáltam, hogy az ötleteiknek én voltam a szenvedő alanya. Kezdjük ott, hogy már korán reggel (nem viccelek, hajnali hatkor) ébresztett egy bizonyos Clara, akit Duval nevezett ki mellém egyfajta segítőnek. Clara valójában a rabszolgahajcsárom lett, úgy dirigált, mint egy kápó, és egyetlen kellemes tulajdonságát fedeztem fel csupán: nagyon jól beszélt angolul. Csinos, huszonéves, formás, apró lány volt, érdekes, középvörös, göndör, rövid hajjal, és hatalmas zöld szemekkel. Amilyen kicsi volt, olyan szigorú és határozott.

A szállásom egy csodálatos kis hotelben volt, a Hotel du Louvre-ban, mely igencsak Párizs szívében helyezkedett el, alig néhány lépésre az azonos nevű múzeumtól. Direkt ide foglaltattam, mert úgy gondoltam, innen minden látnivalót könnyűszerrel elérek. Ez így is lett volna, ha nem jön közbe a bánatos, lelkifurdalástól terhelt asszonyság, madame Blanchot, a riói történettel. Ettől a sztoritól Duval úgy felpörgött (már amennyire elegánsan, visszafogottan és hűvös távolságtartással fel lehet pörögni), hogy nyomban összehívta a kreatív csoportot, és vázolta a problémát. Vagyis engem. Mert nagy probléma voltam, tekintve, hogy jógaoktatónak akartak eladni Dél-Amerikába, miközben én még csak tévében láttam jógaórát, akkor is sietve átkapcsoltam. Illetve egyszer, hirtelen felindulásból nekikezdtem egy online jógatanfolyamnak, de a felénél feladtam, és eldöntöttem, ez sem az én sportom. Tudom, szégyen-gyalázat, hogy ennyire távol áll tőlem minden testedzés, pedig évente legalább egyszer megfogadom, hogy mostantól mozogni fogok, távgyaloglok, futok, vagy visszamegyek Steve-hez, a kiképzőtiszt külsejű önvédelmi oktatóhoz pár egyéni órára, de folyton találok valami kifogást, miért kell ismét feladnom az elhatározásomat. Olyan ez, mint a szerelem. Még nem találtam meg az igazit. Várom, hogy belebotoljak, várom, hogy rám találjon, de valamiért elkerül. Lehet, hogy edzetlenül halok meg, ha a sors nem küld az utamba egy olyan sportágat, amiért könnyű szívvel feladom eddigi tespedt, tunya, tohonya, kényelmes életemet.

Szóval, Clara reggel hatkor menetrendszerűen kivert az ágyból, aztán a hotel lobbyjában várta, amíg elkészülök. Első nap a fotózást kellett kipipálnunk, mert az okos csapat semmit nem akart a véletlenre bízni, nekiláttak felépíteni nekem egy profi honlapot, mely bemutatja, milyen csodálatos jógaoktató is vagyok én. Ehhez természetesen jógapózokban kellett engem lefényképezni, amihez ruhákat is szereztek, majd a fotóstúdióban megpróbált pózba állítani egy külön erre az alkalomra szerződtetett valódi jógaoktató. Már itt megakadtunk. Annyira nem ment, hogy míg az öltöztetők, szerkesztők és asszisztensek sírva röhögtek, addig a fotós franciául káromkodott, mert nem haladtunk egy jottányit sem.

Tudtam, hogy káromkodik, az arca mindent elárult, és annyit még én is értek franciául, hogy tudjam, a „Merde” valami csúnyát jelent.

Ismét roppant megalázó helyzetbe kerültem, harminchat éves fejjel szűk latex atlétában és gatyában vonaglottam egy tengerpartot ábrázoló vetített háttér előtt. Az egyik póz beállítása során azt hittem, hogy elszakadt valamim, mert hirtelen olyan fájdalmat éreztem a combomban, hogy felsikoltottam, de mivel a fotós olyan mérgesen bámult rám, mintha az anyját szidtam volna, inkább tűrtem. Ez sokkal, de sokkal rosszabb volt, mint az önvédelmi kiképzés a hollywoodi túrám előtt. Úgy két óra múlva el is határoztam, hogy felmondok, úgyhogy amikor megjelent Duval, és láttam, hogy alig tudja elnyomni a vigyorgást, felpattantam a jógaszőnyegről, elviharzottam mellette, közben pedig foghegyről odavetettem neki, hogy beszélnünk kell. Az irodájában megálltam, és bevártam Duvalt. Nyugodtan, habár kis mosollyal az arcán lépett be utánam, aztán végignézett rajtam. Ez volt az utolsó csepp a pohárban.

– Adja másnak ezt a feladatot – közöltem kertelés nélkül. – Én ezt nem folytatom, főleg ennyi néző előtt nem, akik majd megszakadnak a röhögéstől. Maga gúny tárgyává tett. – A hangomból sütött a sértettség. Még dühösebb lettem, amikor éreztem, hogy könnybe lábad a szemem a felindultságtól. Duval közelebb lépett hozzám, és a vállamra tette a kezét.

– Ne apáskodjon, már megint lehetetlen helyzetbe hozott. Ez elfogadhatatlan, rosszabb, mint az önvédelmi tanfolyam, pedig az is kínos volt – rántottam magam kicsit hátra, és tudtam, hogy úgy viselkedem, mint egy durcás kisgyerek, nem is csoda, hogy Duval apai mozdulattal reagált a kirohanásomra.

– Nem apáskodom, nyugodjon meg. Nem kell folytatnia, látom, ez nem fog menni, de semmi sincs veszve. Másképp oldjuk meg…

– Hogy máshogy? – értetlenkedtem.

– Majd meglátja. Nemsokára megnézheti a képeket – mosolyodott el, és újra hozzáért a vállamhoz, de nem veregette meg, csak végigsimított rajta. – Jól áll magán ez a… hm… ruha…

– Ne gúnyolódjon! – förmedtem rá.

– Nem gúnyolódom. Kifejezetten csinos… kár, hogy nem használhatjuk a testét.

– Ne tetézze… – csóváltam meg a fejemet kissé higgadtabban.

– Meg fogja érteni. Most öltözzön át, aztán menjen Clarához, elkészítik az önéletrajzát. Ha az megvan, megnézheti a képeket. Higgye el, nagyon meg fog lepődni, mire képes…

Az önéletrajzom természetesen egyetlen igaz szót sem tartalmazott. Fantasztikus jógaoktató lettem, több képesítéssel, melyeknek semmi közük nem volt a jógához, viszont kiválóan illettek Ortega központjának a profiljába, mint például a lélekgyógyítás hipnózis által, mellyel képes voltam bárkit leszoktatni a dohányzásról, a zabálásról, szép eredménnyel kezeltem a szerelmi bánatban, depresszióban szenvedőket, és külön tanfolyamot végeztem arra, hogy segítsem a hátrahagyottak gyászfeldolgozását is. Amikor rákérdeztem, Clara megnyugtatott, hogy valós iskolák valós diplomáit kapom, Ortega nyugodtan utánam nézhet, nem talál rajtam fogást. Már értettem, miért gondolta azt Duval, mielőtt Emily Montgomery Beverly Hills-i házába küldött testőrnek, hogy sikerülhet a terve. Olyan komoly csapat állt mögötte, akik mindent, de tényleg mindent meg tudtak valósítani. Mint kiderült, azt is, hogy hihetővé váljon jógaoktatói mivoltom.

Miután végeztünk az életrajzommal, az egyik grafikus asztalához léptünk, aki nem más volt, mint a pirosgatyás fiatalember, aki úgy járkált a szerkesztőségben, mint akinek nincs ki a négy kereke.

– Mutasd, Matthieu! – szólt rá Clara, mire a fiú kattintott kettőt, én pedig majdnem hanyatt estem a döbbenettől. A fotón én voltam, és mégsem. Az én arcom nézett vissza a fotóról, de a test valaki másé volt… és ráadásul totálisan meztelen. Pucér, mint egy házatlan csiga. És olyan pózokban, hogy levert tőle a víz, elvörösödtem, és meg sem tudtam szólalni, csak tátogtam, mint hal a szatyorban.

– Sexy, non? – nézett ránk a fiú, és elvigyorodott. Hirtelen nem tudtam, mit kellene mondanom. A test valóban tökéletes volt, az arcom pedig tökéletesen passzolt hozzá. – Levágtam a fejedet, és ráraktam erre itt – kattintott egyet Matthieu. Elém tárult a testdonorom, aki nem volt más, mint a szerződtetett jógaoktató, aki próbált engem pózba állítani.

– Ez… ez… – hebegtem, és nem találtam a szavakat. Azt akartam mondani, hogy szörnyű, brutálisan közönséges, vagy valami hasonlót, de valójában egyáltalán nem volt az. A dublőröm teste sokkal szebb volt, mint az enyém valaha, csábító domborulatokkal, kidolgozott izmokkal… A képek művészi aktfotóknak is beillettek, semmi közönségeset nem találtam bennük, leszámítva két pózt, ami hátulról mutatott (jobban mondva mutatta az oktatót), széttárt combokkal. Az érzékeny pontokat Matthieu lesötétítette, így legalább a nemi szervem nem látszott.

– Szép, igaz? – nézett rám Clara. – Ha erre nem harap rá az a brazil pali, akkor semmire.

– Nem bánnám, ha ilyen alakom lenne… – motyogtam. – De így lebukunk, közel sincs ilyen formás mellem, nem beszélve a fenekemről…

– Kicsit retusálhatunk rajta, hogy… ö… löttyedtebb legyen – jegyezte meg a fiú, mire Clara összevonta a szemöldökét.

– Eszedbe ne jusson. Akkor nem kapja meg az állást…

– Hát, köszi – húztam el a számat, mert úgy beszéltek a testemről, mint egy fonnyadt paradicsomról a piacon.

– Nem retusálunk – hallottam a hátam mögül Duval hangját. Ki tudja, mióta állt ott? – Úgy tökéletes, ahogy van. A szőke hosszú haja és ez a test fogja eladni Miss Woodot.

Először zavarba jöttem, aztán összeszorítottam a számat. Nem szólhattam, tényleg ez a test fog eladni, be kellett látnom, hogy a sajátommal nem mentem volna sokra. Ráadásul, nincs az az isten, hogy én bevállaljak egy meztelen fotózást. Ott haltam volna meg szégyenemben.

– Holnapra meglesz a honlap, Pierre. Egész éjszaka dolgozunk. Így holnap az önéletrajz is elmehet.

– Közösségi oldalak? – vetette fel Duval, mire megállt bennem az ütő. Jesszus, még az hiányzik.

– Ahhoz kevés az idő… Nem tudunk egy nap alatt százezer követőt generálni. Hétvégére összejöhetne, de egy nap alatt… – nézett rá Clara, én pedig megkönnyebbültem, hogy legalább a közösségi médiában nem forog majd közszemlén a pucér fenekem… még ha nem is az enyém.

– Jó… Hihető magyarázat kell, miért nincs fent a közösségi oldalakon Caroline.

– A közösségi média tiltja a pucérkodást – vonta meg a vállát Clara. – Anélkül meg nincs értelme, nem igaz?

– Abszolút – csaptam le az ötletre, nehogy Duval meggondolja magát. Az is épp elég kínos lesz, ha valaki véletlenül rábukkan a honlapra a neten…

– Rendben – bólintott végül a főnököm. – Akkor nincs más hátra, mint megszerezni az állást. Nem hiszem, hogy sok meztelen jógaoktató jelentkezne. Az indulásig éjjel-nappal jógáznia kell. Valamit csak magára szed – pillantott rám mosolyogva. – Majd sérülésre hivatkozik, ha véletlenül mégis meg akarja nézi Ortega a mutatványát. Azt viszont el tudja sajátítani, hogy milyen utasításokat adjon a klienseinek. Erre helyezze a hangsúlyt. Tanulja meg az összes szakkifejezést, pózt, beszéljen úgy, mint egy profi, ha feladatot kell adni. Na, és persze, nem árt, ha gyakorol is…

– Mert rám fér? – csaptam csípőre a kezem, de nyomban megbántam, mert Duval halkan elnevette magát.

– Nem árthat. Csak maradjon egy darabban. Ha valóban lesérül, bukjuk a cikket, és a belefektetett munkát. Ja, igen… Menjen el Clarával vásárolni, gondolom, nem hozott magával nyári ruhát. Rióban jó meleg van…

Bólintottam, Duval pedig elindult a lift felé, megnyomta a gombot, majd visszafordult.

– Szombaton nem lesz edzése. Reggel kilencre legyen készen. Húzzon kényelmes cipőt.

– Mi lesz a feladatom?

– Városnézés, Miss Wood. Ezért jött, nem? Ezért is… – biccentett Duval, és beszállt a liftbe, én pedig meglepetten bámultam utána.

– Kedvel téged – jegyezte meg enyhe irigységgel a hangjában Clara.

– Ezt meg miből gondolod? – morogtam az orrom alatt.

– Nem szokott a kollégákkal… hm… keveredni. Monroe igen, ő szeret házi nyúlra lőni, de Pierre soha. Kivéve most.

– Monroe?

– A társa. De soha nincsenek itt egyszerre, úgyhogy nem fogsz vele találkozni.

– Sajnáljam? – néztem Clarára.

A lány megvonta a vállát.

– Csak ha szeretnél egy sehová nem vezető viszonyba keveredni a főnököddel. Na! Gyere, bemutatlak rendesen Annie-nak, vele fogsz edzeni. Holnap már nála kezdesz – indult előre, én pedig követtem. Kíváncsi lettem volna még további pletykákra is monsieur Monroe-val kapcsolatban, hisz úgy sejtettem, ő lehet az a partner, akivel folyamatos harcban áll Pierre Duval, de nem akartam túl hamar túl tolakodónak vagy pletykaéhesnek tűnni. Pedig az voltam. Mármint pletykaéhes, és nagyon örültem volna, ha valaki bemutat a házi nyulakra veszélyes üzlettársnak. Rám azonban nem egy gazdag, valószínűleg jóképű és veszélyes üzletember, hanem későbbi kínzóm, a szép testű, végtelenül hajlékony Annie várt.

Clara bemutatott bennünket egymásnak.

– Én vagyok az, akinek a fejét a testedre operálták – jegyeztem meg, és azt hittem, jópofa vagyok, de Annie ezt lehet, hogy egyáltalán nem találta olyan viccesnek… talán gúnynak érezte…

– Igen, hallottam, hogy lecserélték a fejemet. Már meg sem lep – felelte, és elhúzta a száját. Nem volt szép nő. Sőt… de nem akarok gonosz lenni, tényleg, viszont sajnos az arca több ponton sem egyezett a szimmetria törvényeivel, és ő ezzel tisztában volt. Nyilván nem először érte atrocitás emiatt, így már ott is bántást keresett, ahol nem volt.

– Ugyan… csak a cikk miatt… tudod. Rólam kell elhitetnünk, hogy jógaoktató vagyok, és a te tested nélkül – mutattam végig magamon – erre esélyünk sem lenne.

– Értem – válaszolt szűkszavúan. – Tehát az a feladatunk, hogy megtanítsalak mindenre, amit egy jógaoktatónak tudnia kell. Egy hét alatt… – Enyhén gúnyos mosoly jelent meg a szája szegletében. – Ugye tudod, hogy az lehetetlen? Én tíz éve, minden áldott nap jógázom, és a legjobb mesterektől tanultam. Ezt egy hét alatt nem lehet behozni…

– Tudom – bólintottam. – Szerintem is hülye ötlet, de nincs más választásunk. Amit csak lehet, meg kell tanulnom – feleltem, és elmondtam neki Duval kívánságait.

– Hát… akkor próbálkozzunk. Holnap reggel hétkor várlak a stúdióban. Majd Clara megadja a címet. Hozz magaddal váltóruhát, lehet az egy tréningalsó és egy póló is… és készülj fel! Fájni fog! – villantotta ki meglepően egyenletes, hófehér fogsorát.

– Sejtem… – komorodtam el. Biztos voltam benne, hogy amennyire csak lehet, megkínoz. Mert hogy képzeli azt bárki is, hogy jógaoktatónak adja el magát egy hét gyakorlás után, miközben ő tíz évig dolgozott, hogy ott tartson, ahol. Teljesen megértettem. Az emberben van szakmai büszkeség, főleg, ha sokat küzdött azért, hogy meglegyen a tapasztalata, a képesítése. És úgy tűnt, Annie sokat küzdött. Mondjuk látszott is az eredménye, a fotók alapján nem volt számára lehetetlen, olyan dolgokat tudott művelni a testével, amit mi egyszerű halandók el sem tudtunk képzelni, hogy lehetséges.