A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Gill Thompson: The Child on Platform One, 2019

Fordító: Moldova Júlia

Copyright © 2019 Gill Thompson

First published in Great Britain in 2019 by HEADLINE REVIEW

An imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-22-6

Leonie-nak és Corinne-nak
Szeretettel a nagyitól, aki imád titeket

„Ha megértenünk lehetetlen is, kötelességünk megismerni,
mert ami megtörtént, megtörténhet újra.”

Primo Levi

Prológus

Prága, 1930

Eva már hátratolta a zongoraszéket, és be akarta csúsztatni a kottásfüzeteket a táskájába, amikor Novotny tanár úr felemelte a kezét, és megállította.

– Még egy perc, drágám – tartotta fel a mutatóujját, a számot jelezve. – Van itt nálam egy darab, amit szeretném, ha elvinnél.

Miközben a professzor a rendetlen kottahalmot túrta a zongora tetején, Eva lopott pillantást vetett a fa faliórára. Fél ötre járt. Remélte, nem tart sokáig. A konzervatóriumi próbaterem már sötétebb volt, mint az óra elején, az árnyak megnyúltak a padlón. Gyerünk, gyerünk! A fehér zongorabillentyűkre tette az ujját, hogy megnyugtassa magát a hűvös érintéssel.

– Meg is van! – Novotny lihegett az erőfeszítéstől, mire meglett a partitúra, amit keresett. – Hector Berlioz. Egy villanella: a Les Nuits d’Été darabból, ez egy kevésbé ismert műve. – A tanár felkattintotta a lámpát, kivilágítva a szobát.

– Egy villan…ella? – Bár Eva aggódott, hogy későre jár, mégis feltámadt benne az érdeklődés.

Felállt, ahogy a tanár intett neki, hogy adja át a helyét a zongoránál, és leült a hangszer mellé, hogy meghallgassa Novotny játékát.

– Igen. Egy nem vallásos, itáliai ének. – A tanár lehuppant a párnázott zongoraszékre. – Ez a tavasz és a szerelem ünneplése. Tökéletes választás egy fiatal lánynak. – A nyakában egy láncon lógó kerek, fekete keretes szemüvegéért nyúlt, mintha fel akarná venni, aztán mégis újra leengedte. – Jövőre lesz egy koncert a Rudolfinumban, Berlioz előtt tisztelegnek. Azt gondoltam, hogy ez a villanella lehetne az első szóló előadásod.

Eva méltatlankodva beszívta a levegőt, de a tanár legyintett egyet felé.

– A gyerekversenyek nem számítanak.

Gyerekversenyek! Eva kihúzta magát. Hát nem nyerte meg mindet? Még a fiatal tehetségek rangos Dvo řák-díját is elhozta! Eszébe jutott, ahogy felemelte a nehéz fémserleget, és újra hallotta a fejében a kitörő taps crescendóját.

A tanár a kottatartó fémszegélyének támasztotta a lapokat.

– Játszok egy kicsit belőle neked. Lapozz, kérlek! – mondta, és feltette a szemüvegét.

Eva elfoglalta a helyét a tanár mögött, próbált egy helyben állni, nem akart modortalanul türelmetlennek látszani. De magában rimánkodott Novotnynak, hogy csak pár hangot játsszon. Tudta, hogy azért követel tőle ennyit a tanár, mert büszke rá, és ő mindent meg is tett, hogy a legjobbat hozza ki magából, de a díszes óramutatók szerint már tíz perccel elmúlt fél öt. Ma tényleg nem késhet el.

– Figyelj! Hallani fogod, ahogy a szerelmesek az erdőben sétálnak és szamócát szednek.

Eva elpirult a „szerelmesek” szóra. Időnként Novotny úgy beszélt vele, mintha a tanítványa nem tizenhat éves lenne, hanem jóval idősebb. De ahogy a tanár játszani kezdett, a lány tényleg hallotta a léptek könnyed, ritmusos hangját, és érezte az arcán a friss, tavaszi szellőt.

Átlesett Novotny válla felett. A professzor keskeny ujjai alatt a kottára nyomtatott kósza hangjegyek melódiájává formálódtak. Csipkelődő, vidám dallammá. Eva mindig embereknek látta a hangjegyeket. A nyolcadok – a rövid hangok – sora kisfiúk csapata volt, akik a túlméretezett focicipőjükben rohantak vékony lábukon, vagy Lú  ˇcnicát táncoló néptáncosok egyenes sora fekete cipőben, karjukkal összekapaszkodva. A nyolcadnál kétszer hosszabb negyedek voltak a tanárok, ők szálfa egyenesen álltak az osztály előtt. És a hosszú felek voltak a tábornokok, vigyázzba vezényelt hadseregükkel, mozdulatlanul. De ha Eva hangjegy lett volna, akkor biztosan nagyon hosszú lett volna: egy egész, erős és magányos, térrel és csenddel maga körül.

A tanár egy trillával befejezte a zongorázást, és átadta a lánynak a kottát.

– Akkor ez a lecke. Kezdd el ma este!

A hangok ott lebegtek a levegőben, mielőtt a dallam tavaszi ígéretét ellepte volna a közeledő őszi alkony. A nap bizonyára még alacsonyabban jár már. Eva gyomra összeugrott. A fejében allegro ritmus lüktetett.

A táskába hajította a partitúrát, és felvette a kabátját.

– Köszönöm, tanár úr! Gyakorolni fogok, egészen biztosan.

– Legyen így. Azt akarom, hogy a következő órán már tökéletesen le tudd játszani.

– Természetesen.

Eva már a kilincsre tette a kezét, a kifényesített felület síkos volt az ujjai alatt. Újabb pillantást vetett az órára. Majdnem öt volt. A villanella tovább tartott, mint gondolta. Rohannia kell, mint egy farkaskutyának.

– Viszlát, drága Eva!

– Viszontlátásra, tanár úr! És köszönöm az órát.

A tanár meghajolt, a felkapcsolt csillár fénye megvillant kopasz fején. Eva elrohant.

Az elsötétedő utcákon futott, karja alatt a kottatáskával, égő mellel, szaggatottan véve a levegőt. A sietség ellenére is be-bekúszott a gondolataiba Berlioz dallama, és lépteit a Novotny tanár úr májfoltos keze alatt életre kelő hangjegyek ritmusához igazította. Az erdőn át szaladna a szerelmével, el a város börtönéből, élesen érzékelve a madarak hangját és a szamóca édes illatát. Egy fiú lélegzetét érezné a nyakán, az ajkát az ajkán… Ha nem lett volna amúgy is kipirulva, ekkor el is pirult volna, ahogy érezné talán a testéhez simuló testet. Csak a Kotva ajtaja alól felé szálló átható kávéillat emlékeztette rá, hol is jár épp. Ahogy elrohant a kávézó mellett, látta, hogy árnyalakok emelik a csészéjüket a szájukhoz, gesztikulálnak beszélgetés közben, vagy füstpamacsokat fújnak a cigarettájukkal, aminek a vége vörösen parázslott a félhomályban. Milyen csodás lehet a barátokkal az asztal körül üldögélni, ahelyett, hogy rohanna az ember, hogy időben hazaérjen.

Eva a lenyugvó nap felé pislogott. Mutti mostanra már biztosan végzett a munkával, a barhesz megsült, egy csipkés terítőn hűl épp, a vaskos, fonott cipó héja fényes a rákent tojástól, és friss kenyér illata árad belőle. Az asszony már felvette a szürke ruháját, a hajára könnyű kendőt terített, és lement, hogy meggyújtsa a gyertyákat a korábbi suvickolás eredményeképp csillogó ezüsttartóikban.

Ábá a fényes, fekete öltönyében és az imasálban teletölti a kidduspoharat édes borral, és elpróbálja az áldást a leánygyermekre, amit majd később elmond, meleg kezét Eva fejére téve.

Válj olyanná, mint Sára, Rebeka, Ráhel és Lea,

Az Örökkévaló áldása kísérjen utadon,

Kegyelem és könyörületesség szálljon fejedre,

Az Örökkévaló Jósága hozzon rád békességet.

Ha Ábának fiai lettek volna, arra kérte volna a Mindenhatót, hogy tegye őket hasonlatossá Efrájimhoz és Menaséhez, a két testvérhez, akik békében éltek egymással. De nem volt fia. Csak Eva. Az imádott, egyetlen gyermek.

A Moldva vízéről köd szállt fel, és Eva beszívta a párás levegőt, ahogy végigsietett a járdán. Nem merte megkockáztatni, hogy megálljon rendesen köhögni, próbálta felületesen lélegezve, futás közben megtisztítani a torkát. Nem szokott hozzá a rohanáshoz. A leckéi általában időben véget értek, úgyhogy a jól megvilágított utcákon sétált el a Josefov negyedig. De közeledett a napnyugta, és a legrövidebb út a temetőn át vezetett hazafelé.

Izgatott mosso ritmusa lüktetett az ereiben. Megkockáztassa? Talán bezárják a kaput alkonyatkor. Mutti mindig elmondta, hogy maradjon a főutakon. Azok tele vannak járókelőkkel, akik mind hazafelé tartanak a munkából. Hosszabb, de biztonságosabb. Eva mégis megállt a járdán, és belesett a sírok között kanyargó ösvényre. Az ősi kövek szorosan egymás mellett álltak, mintha a sírokat sietősen ásták volna ki, nem rendezett sorokban, mint a modern temetkezési helyeken. Szél fütyült a fák lombjai közt, rázta az ágakat. Hogy szíve vad dobogását lecsitítsa, Eva elképzelte, ahogy egy csillogó, fekete Steinway zongorán játszik a Rudolfinumban a homályban ülő közönségnek, akik elnémulnak a játékát élvezve.

Eva a sötét fémkapura tette a tenyerét, mire az lassan kitárult. Talán ez jel, hogy menjen a temetőn át. Így be tudna hozni valamennyit a késésből.

Próbálta megint felidézni Berlioz dallamát, újra hallani a tavaszi trillákat és elfeledni az őszi félelmeket, ahogy becsusszant a kapun. Alkonyodott, nedvesek voltak a levelek a talpa alatt. Indák tapadtak a harisnyájára, rugdosva tudott csak szabadulni tőlük. Ostoba ötlet lett volna a futás, a sírkövek túl szorosan álltak egymás mellett, az ösvény túl kacskaringós volt. De megszaporázta a lépteit, érzékei kiélesedtek a veszély tudatában.

A temetőben magas vadgesztenyefák és platánok fogták el a lemenő nap sugarait. Mindkét oldalon sírkövek derengtek, rajtuk régi írás az ősi betűkkel. Ábá egyszer azt mondta, hogy némelyik sírba akár tíz embert is eltemettek, mindet egymás fölé, hogy spóroljanak a hellyel. Evát gyapjúkabátjában is kirázta a hideg.

Félúton járt, amikor csizmadobogást hallott, harsány nevetést és éles köhögést.

Megdermedt.

– Ki az?

Nem válaszolt senki, de az árnyékban derengő sírok között meglátott egy drapp egyenruhát. A vér affrettando lüktetett a fülében.

– Ki van ott? – kérdezte újra Eva, rekedt volt a hangja.

Egyenruhás alak lépett ki egy fa mögül. Fiatal volt, tizennyolc-tizenkilenc éves lehetett, homlokába szőke tincs hullott.

– Hová-hová, ifjú hölgy? – A hangja gúnyos volt, kihívó.

Eva összehúzta magán a kabátját, próbált nem törődni a szíve kalapálásával.

Egy újabb suhanc lépett elő. Aztán még egy. A lány megfordult. Két másik jött mögötte. Öt fiatal egyenruhás vette körül, mind vörös karszalagot viselt.

Ettől félt Mutti, amikor figyelmeztette Evát, hogy ne a temetőn át menjen? Ő akkor komolyan bólintott, de magában elvetette az anyai tanácsot. Minden szülő ilyeneket mond, nem igaz? Nyilván óvatos lesz. Bár az utóbbi időben Eva kellemetlenül érezte magát, ha német fiúkat látott az utcasarkokon, egymással sustorogva és a járókelőkre mutogatva. A Hitlerjugend mintha mindenhol ott lenne manapság.

Rossz szándékú, jellegzetes egyenruhát viselő, fiatal férfiak gyűrűjébe zárva Eva kétségbeesetten azt kívánta, bár megfogadta volna Mutti tanácsát, és inkább nem törődött volna a késéssel. Nyál gyűlt össze a szájában, a torka túlságosan száraz volt a nyeléshez.

A legelső fiú odalépett elé.

– Ne félj, csinoska!

Eva próbálta megőrizni a nyugalmát, szembefordult, igyekezett nem mutatni a félelmét. De amikor kinyitotta a száját, hogy segítségért kiabáljon, a fiú odakapott, és a lány szájára szorította a tenyerét.

Eva ijedt pillantással nézte a suhancokat.

A fiú szorítása enyhült, de közel tartotta a kezét Eva szájához, hátha az újra kiabálni próbál.

A lány keze ökölbe szorult.

– Milyen szép kabát! – morogta a suhanc, és leengedte a kezét, hogy végigsimítsa az anyagot.

Eva akaratlanul is megremegett, és beszívta a fiú savanyú leheletét.

A suhanc lassan kigombolta a szürke gombokat.

A többi, idősebb egyenruhás nézte, vártak.

– Fogjátok le a karját!

Eva ellenállt, ahogy megpróbálták levenni róla a kabátot. De a mögötte álló megmarkolta a csuklóját, és így tartotta, amíg lerántották róla a ruhadarabot, és ledobták a földre.

A suhanc megint előrenyúlt. Finoman megérintette Eva arcát, aztán a lány álla alá futottak az ujjai, a nyaka köré, a kis horpadásig a torka alatt. Óvatosan feljebb tolta az aranyláncot, amit Eva mindig hordott. A lány megbabonázva érezte magát, a rettegés ellenére.

– Milyen szép lánc… – Szinte suttogott.

El akarja lopni? Eva lenyúlt, és a vékony lánc alá bújtatta az ujját, előhúzva azt a gallérja alól, hogy a fiú lássa az arany csillagmedált rajta, amit általában eltakart a blúza.

A fiú gyengéden kivette a láncot Eva kezéből, egyesével felemelve a lány ujjait, és a halványuló fény felé tartotta a medált.

A lánc megfeszült hátul Eva nyakán. Nem engedte ki a torkán a fájdalomra előszökni készülő tiltakozást.

– Milyen érdekes! – A fiú tekintete Eva arcára tapadt, de a többiekhez beszélt, akik tréfálkoztak és gúnyolódtak.

Megtört az átok. A fiú hirtelen elengedte a medált.

– Nem nekem való. – Megkeményedett az arca, ahogy ellökte magától Evát. – A tiéd, Otto. – Megfordult, és intett a legkisebb fiúnak, hogy jöjjön oda.

Eva olyan halkan fújta ki a régóta visszatartott levegőt, amennyire csak tudta. Meg merje kockáztatni a menekülést? Az első fiú épp hátat fordított neki, talán itt az esély. A lány leszegte a fejét, hogy átvágjon a résen.

De a kisebb suhancot előrébb lökték a gúnyolódó társai, a kör összezárult a lány körül, elállták előle az utat.

A fiú odalépett hozzá. Sovány volt, olyan szőke hajjal, hogy az már szinte fehérnek tűnt, a szempillái is olyan világosak voltak, hogy alig látszódtak.

Ha csak ez a fiú lett volna ott egyedül, Eva megvédhette volna magát. Nem volt gyáva. Rugdosott és csapkodott és köpködött volna, amíg a suhanc el nem engedi. De a gúnyolódó egyenruhások sorfala között esélye sem volt. Maga mögé nyúlt, a sírkövek tetejét kotorta végig az ujjaival, valami fegyvernek használhatót keresve. De nem talált a peremen egyetlen követ sem, ha volt is ott, már rég eltűnt.

– Gyerünk, Otto, nem félsz, ugye? – nógatta az Eva előtt álló kamaszt az első fiú, aki hátrébb lépett, be a sorfalba.

– Igen, gyerünk, Otto, lefagy a tökünk!

A fiú nevetett, a furcsán kísérteties kacaj elárulta az idegességét.

Bár a fiúk németül beszéltek, Eva tökéletesen értette őket. Josefovban minden család németül beszélt otthon. Összeszorult a gyomra, és szaggatottan beszívta a hideg levegőt.

– Kérlek, ne bánts, várnak a szüleim! – A lány hangja vékony volt és gyenge.

Miért nem tud fenyegetőnek hangzani? Talán a kamasz tisztek becsületére apellálhatna. Úgy tűnt, habozik, esetleg meg tudná győzni. Ha látja, milyen fontos Evának, hogy hazajusson, talán elengedi.

De ahogy a többiek hergelték és hujjogtak, fura mozdulatokat téve, a kamasz fiú megadta magát a rekedt gúnyolódásnak. A szeme elkeskenyedett, ajkát fenyegetőn összeszorította. Nyálat gyűjtött, és leköpte a lányt. Az hagyta, hogy végigcsorogjon az arcán, túlságosan félt, nem merte letörölni.

A fiú megmarkolta a nyakláncot, az azonnal elszakadt, az aranylánc leesett az őszi avarba. A csapat éljenzett.

Egy másik fiú egyetlen vad mozdulattal letépte Eva blúzát. Újabb hujjogás.

Mind a lányt marcangolták, dühöngve letépték a szoknyáját és a harisnyáját, feszült, izzadt képükön torzan villant meg a hold fénye, a levegőt megülte sörszagú leheletük. Valami ocsmány kocsmadalt harsogtak teli torokból, rémes kakofóniában áradtak a hangok.

Eva szorosan átkarolta magát, kétségbeesetten védte krémszínű kombinéját. De valaki elrántotta a kezét, és letépte róla. A finom anyag, amit Mutti kézzel hímzett, elszakadt a fiú keze alatt.

Hátralökték, lenyomták a kabátjára, a feje a puha bélésnek ütődött.

Aztán megint odaléptek a fiúk.

Utána először egy bagoly hangja jutott el Eva tudatáig, gyászosan huhogott bele a hideg levegőbe. Ujjaival a hideg földbe markolt, beszívta a levelek dohos szagát. De saját teste vérbűze még ott volt. Sebes teste összegömbölyödött, próbálta kizárni a fekete kipárolgást és a fiúk ideges nevetésének emlékét.

Már rég elmúlt a sábáti áldás ideje. Eva aggódó szülei ott ülnek az üres asztal felett, és újra meg újra felteszik a kérdést, hogy hova tűnhetett az ő kötelességtudó lányuk, hiszen tudja, hogy minden rendes zsidónak haza kell érnie napnyugtára ezen a legszentebb estén.

Első rész

1933–1939

1

Hampstead, London

Pamela Will ágya alól is hallotta Hugh kiabálást. Még pár centit előrenyújtotta a kezét, összerezzent a hónaljába hasító fájdalomtól, de matató ujjai pont elérték a zoknit. Hátranyomta magát, kiszabadulva a zoknival együtt az ágy lelógó középső eresztéke alól.

– Jövök! – Megrázta a zoknit. Mennyi por gyűlt össze! A fia alig négy hétig volt otthon, és csak a jó ég tudja, hogy került ide ez a zokni. De legalább most már megvan a pár. Felemelte a bőrönd tetejét, megkereste a másik zoknit – Will sosem kereste meg magának –, a kettőt csinos labdába tekerte, és besuvasztotta oldalra. – Kész a bőrönd, Hugh! – kiáltotta Pamela, lenyomva a poggyász tetejét.

Léptek gyors dobogása közeledett a lépcsőn, és Hugh rontott be a szobába.

– Will már a kocsiban van – mondta, ahogy felemelte a bőröndöt. – Jesszus, Pamela! Mit tettél ebbe?

Pamela megfogta a poggyász másik fogantyúját, és követte a férjét a földszintre.

– Az iskolában azt kérték, hogy vigye el a következő félévre a krikettütőt meg a védőfelszerelést, emlékszel. Hogy tudjanak gyakorolni a fiúk.

El kellett vinniük Willt a Harrodsba krikettruháért. Pamela elmosolyodott, ahogy felidézte, amint a fia kiront a próbafülkéből, úgy tesz, mint aki dob egyet Hugh-nak, az meg ütő mozdulatot mímelt rá. Micsoda szerencse, hogy Will Hugh erős, vékony alakját örökölte, és jól megy neki a sport! Pamela betegre aggódta magát, amikor a fiú először ment el a Cheambe, attól tartott, hogy ott majd bántják a többiek. De szerencsére Will kivívta a társai és a tanárok tiszteletét a tehetségével a csapatsportokban, könnyen beilleszkedett.

Nem volt egyszerű lecipelni a bőröndöt a lépcsőn, többször is Pamela térdének ütődött. Remélte, hogy nem szakad ki a harisnyája. Hugh még ennél is mérgesebb lenne, ha fel kellene szaladnia egy másik harisnyáért, de szerencsére Pamela nem érezte azt a sokatmondó pattanást, amikor felhasad a selyemszál. Amúgy a lábszárát is takarta a ruhája, nem látszódik semmi, amíg áll. És nem is időznek az iskolánál, gyors ölelés, szigorúan könnyek nélkül, és Will el is megy a barátaival, Pamela meg Hugh-val visszaindul az autóhoz, és megkezdik csendes, szomorú útjukat hazafelé.

– Mit csinál amúgy Kitty? – kérdezte Hugh, ahogy átvette a bőrönd súlyát az asszonytól, hogy kinyomakodjon vele az ajtón.

– Főz. Este Palliserék jönnek vacsorára, hiszen tudod.

Hugh gyakran hívott vendégeket azokra az estékre, amikor visszavitték Willt az iskolába. Pamela már rég rájött, hogy a férje így akarja elterelni a figyelmét arról, mennyire hiányzik a fiú.

– Akkor is kijöhetne segíteni.

– Semmi gond. – Pamela megint megmarkolta a fogantyút, és végigmentek a csomaggal a kerti úton. – Már majdnem ott vagyunk.

Mindig is furán érezte magát, ha Kittyvel végeztetett el valamit. Tudta, hogy inkább szolgálónak kellene kezelnie Kittyt, mint barátnak, de egyszerűen nem érezte helyesnek, hogy egy másik nőnek parancsolgasson. Gyerekkorában mind segítettek anyának. Egyáltalán nem volt annyi pénzük, hogy szolgálót tartsanak. És még ha meg is engedhették volna maguknak, azt mondták volna róluk, hogy mit urizálnak.

Pamela becsusszant a hátsó ülésre Will mellé, Hugh pedig becsapta az ajtót. Az asszony átkarolta a fiút, az odabújt egy ölelésre. Pamela nyelt egyet. Rettegett attól a pillanattól, amikor Will már nem öleli át többé, vagy nem engedi, hogy sűrű, sötét haját simogassa. Még most is, ha a fiú nagyon elfáradt, odabújt az anyjához a kanapén, meleg teste közel nyomult Pamelához. Egyszer, amikor azt hitte, hogy az asszony nem látja, azon kapta Willt, hogy a hüvelykujját szopja. Hugh ezért megbüntette volna, mondván, micsoda szégyen, hogy egy ekkora fiú így viselkedik, de Pamela úgy gondolta, hogy Willnek minden ilyesmit el kell nyomnia az iskolában, amivel vigasztalná magát, úgyhogy nem baj, ha otthon kicsit visszamegy gyerekbe.

Tizenegy éves volt, a kamaszkor határán. Talán mire legközelebb hazajön húsvétra, magasabb lesz, és szélesebb. Most kell kihasználni a gyermeki kedvességet. Alig két óra az út az iskoláig. Nem sokáig lesz már az övé Will.

A fiú elfordította a fejét, és kinézett az ablakon, kicsit kibontakozva az ölelésből, de nem tolta el magától Pamelát.

– Jól vagy? – kérdezte az asszony.

Will ránézett, és bólintott.

– Várod az új félévet?

– Inkább azt várom, hogy találkozzak Merrow-Jonesszal és Carterral… és megmutassák, mit kaptak karácsonyra.

Nehéz lehet Willnek, hogy végig kell hallgatnia, mit kaptak a barátai így, hogy az ő családja nem tartja a karácsonyt. Egy újabb probléma, ami azért állt elő, mert nem a kvéker iskolába íratták be a gyereket. Pamela megszorította Will vállát.

– Az jó. Gondolom, meg akarod mutatni nekik az új krikettruhádat.

Will az anyja kezére tette a kezét.

– Mindenkinek van krikettruhája, anya. De várom, hogy lemenjünk edzeni a pályákra.

Pamela kipréselt magából egy mosolyt.

– Értem.

– Meg kell mutatnod majd, amit tanultál, ha legközelebb hazajössz – szólt hátra Hugh a válla felett.

– Alig várom – felelte Will.

– Én is – tette hozzá Pamela. – Csak négy hét, és itt a következő szünet.

– Nem hiszem el, hogy kiszámoltad!

Pamela fia mosolygó, kipirult arcára nézett, a ragyogó szempárra. Persze hogy számolta: a heteket, a napokat, az órákat. Egyfolytában ezt számolta.

Ahogy visszaértek Hampsteadbe, és Hugh leparkolt, Pamela felszaladt a lépcsőn Will szobájába. Megcsapta az elnehezedett levegő, ahogy kinyitotta az ajtót. Már érezni lehetett, hogy lezárt, elhagyatott lett a hely, szinte mintha Will nem is aludt volna ott négy áldott hétig a szünetben. Pamela odalépett az ágyhoz, felemelte fia régi, csíkos flanelpizsamáját, és gondosan összehajtotta. Will már kinőtte. Újat kellett venni az iskolára a krikettruha mellett ebből is.

Kitty biztos ki akarja mosni, és felvágni porrongynak. De Pamela még nem fogja odaadni neki.

Nehezére esett, hogy bepúderezze az arcát, elfedve a könnycsíkot, és elinduljon lefelé a lépcsőn, hogy megnézze, mit csinál Kitty. Napokkal ezelőtt együtt tervezték meg az esti menüt: hamis teknőcleves, tejszínes csirke, spenót, újkrumpli, körtebefőtt. Pamela direkt egyszerű vacsorát akart. A lelke mélyén egy hang tiltakozott a luxus ellen, és amúgy is, Palliserék épp anyagi nehézségekkel küszködtek. El kellett bocsátaniuk a szakácsukat, már Josephine főzött. Pamela eléggé zavarban is volt, hogy Hugh karrierje szárnyal, a barátaik meg küszködnek. Jó vacsorát akart felszolgálni nekik, de úgy, hogy attól ne érezzék kellemetlenül magukat.

Kitty épp a levest kavargatta a tűzhelynél. Mögötte, a hatalmas konyhaasztalon mély- és lapostányérok, levesestálak sorakoztak katonás rendben. Egy félig megnyúzott csirke hevert mellettük egy kosár körte mögött. Pamela idegesen körülnézett.

– Minden rendben, Kitty?

– Igen, asszonyom. Minden.

Pamela a csirkére pillantott.

– Talán a maradékból főzhetnél egy kis csontlevest. Az jó is lenne nekem ebédre.

Otthon mindig így csinálták. Az édesanyja néha három napot is átvészelt egyetlen csirkével. Még hatukra is megoldotta. Bár szerencsésnek mondhatta magát az ember, ha az utolsó napon egy kis húsfoszlányt talált a híg, zöldséges árpagyöngy között.

– Rendben, asszonyom. – Kitty eltekert egy gombot a tűzhelyen, mire a leves bugyogása kicsit alábbhagyott.

– Segíthetek valamit?

Kitty körbenézett a makulátlan konyhában.

– Talán az ültetőkártyák… – mormogta.

– Persze. Megírom őket.

– Remek, asszonyom.

Pamela kiment a konyhából, a nappaliba indult, az ottani íróasztalon tartotta a töltőtollát. A leves fölött mintha megkönnyebbült sóhaj hangzott volna fel.

Később Pamela ott állt Hugh előtt, megkötötte a férfi fekete nyakkendőjét, és azon kapta magát, hogy megint eltűnődik, mi lett a félénk kvéker fiúból, akit a gyülekezetből ismert, micsoda sikeres, magabiztos férfi áll itt előtte. Minél magasabbra jutott Hugh a ranglétrán a Külügyminisztériumban, annál inkább mintha eltávolodott volna szerény neveltetésétől, és ijesztő könnyedséggel egyre jobban elmerült az elegáns életben, a drága ruhákban és ételekben. Mintha még élvezte is volna a koncerteket és az operaelőadásokat, ahova muszáj volt elmenniük. És néha Pamela kissé szégyenkezve úgy érezte, ő is élvezi.

Lesimította a kék selyemruhát, a tükörbe pillantva. Halvány színű, egyszerű szabású ruha volt. Ékszert sosem viselt. Mégis a tükörképe sokkal inkább emlékeztetett társaságbeli hölgyre, mint szerény, puritán neveltetésben felnőtt lányra. Megfeszült ajkakkal Chanel parfümöt cseppentett a nyakára. Vajon ilyen könnyen megváltoztatta a pénz Hugh-t és őt? Pamela önkéntes munkát vállalt, német gyerekeknek gyűjtött ruhát és ételt, ez szinte naponta emlékeztette, hogy sokan nem olyan szerencsések, mint ő. Őszintén hitte, hogy minél nagyobbra nő Hugh befolyása, annál többet tehetnek a szegény, üldözött családok megsegítéséért.

Vacsora közben pénzügyekről beszélgettek. Wall Street… az aranystandard… a költségvetési reform. Pamela nehezen figyelt oda. Túlságosan elfoglalta, hogy arra ügyeljen, nem túl sós-e a leves, vagy nem főtt-e túl a krumpli. Hogy Kitty újratölti-e a vendégek borospoharát, és Hugh nem iszik-e túl sokat. Mikor elkezdtek vendégeket hívni, hosszas beszélgetéseket folytattak arról, hogy helyes-e alkoholt kínálni. Ez teljesen ellentmondott a kvéker tanításoknak, de Hugh úgy érezte, nem helyezhetik előtérbe a hitüket a vendégeikkel szemben, és Pamela végül vonakodva belement. Manapság Hugh már minden aggály nélkül együtt ivott a többiekkel.

Megkönnyebbülés volt, amikor Kitty behozta a férfiaknak a portóit, és Pamela átkísérhette Josephine-t a szalonba kávézni.

Josephine csendes maradt a vacsora alatt, és Pamela szerette volna beszédre bírni. Kitöltötte a kancsóból a gőzölgő kávét, és odanyújtotta a csészét Josephine-nek.

– Nem javul a helyzet? – morogta.

Mostanra már vérévé vált, hogy a barátnője csiszolt kiejtésével szólaljon meg: réges-rég elkopott a gyerekkori tájszólása. Újabb áldozat a hitelesség oltárán. De Hugh meggyőzte, milyen fontos, hogy be tudjon illeszkedni.

Josephine a fejét rázta.

– Ha Philip nem talál még valami munkát hamarosan, akkor alighanem szükségünk lesz a készleteidre, amiket a külföldi gyerekeknek gyűjtesz. – Megremegett az ajka.

Pamela koppanva letette a kancsót, mire a kávé kilöttyent az asztalra. Felitatta a zsebkendőjével.

– Tudod, hogy segítünk, ahogy csak tudunk.

Josephine felsóhajtott.

– Igen, tudom. Csak furcsa, hogy ilyen sokat teszel a német gyerekekért, miközben vannak éhező angol gyerekek is.

Pamela félig elfordult, hogy kávét töltsön magának.

– A kvékerek nem tesznek különbséget, hogy ki milyen nemzetiségű. Az emberek egyenlők. Ha szükséget szenvednek, megpróbálunk segíteni.

– Nagyon dicséretes – morogta Josephine, a kávét kortyolgatva.

Pamela halványan elmosolyodott. Tudta, Palliserék elítélik, hogy német gyerekeket támogat, de nem fogja feladni a jótékonysági munkáját. Senkiért sem.

Szerencsére a beszélgetés hamarosan a saját gyerekeikre terelődött. Josephine-nek és Philipnek is volt egy fia, James, egy évfolyammal járt Will fölött a Cheambe. Jól jött, hogy ösztöndíjas volt, nem kellett kivenniük. Néha együtt autóztak el az iskolába, bár a négyhetes szünet után sosem, nem lett volna hely mindkét fiúnak az összes csomaggal együtt, amit az új tanévre vittek.

Palliserék lányai még a Sarum Hallba jártak, bár egyre nehezebben fizették a szülők a tandíjat. Pamela irigyelte Josephine-t, hogy reggel elsétálhat az iskolába a lányokkal, és délután értük mehet. Milyen csodás lehet, ha az ember gyereke minden este otthon vacsorázik, és be lehet kukkantani a szobájába, meglesni, ahogy alszik, kócos haja szétterül a párnán, hallgatni a lélegzését, megvigasztalni, ha rosszat álmodik. Pamela igyekezett nem elképzelni, ahogy Will a szürke takaró alatt remeg, próbál aludni a göröngyös matracon, a hideg hálóteremben. Úgy tűnt, minél magasabb a tandíj, annál spártaibb az elhelyezés. De legalább ők maguk döntöttek úgy, önszántukból, hogy elküldik Willt iskolába… azaz Hugh döntött így. Milyen rémes lehetett azoknak a szegény német szülőknek, akik azért küldték a gyerekeiket Angliába, hogy megvédjék őket az egyre ellenségesebb országtól, és azon kell tűnődniük, vajon viszontlátják-e még őket valaha.

Szerencsére a vendégek éjfélre elmentek. Pamela már majd megpusztult, annyira vágyott rá, hogy levehesse a fűzőjét, és hálóingbe bújhasson. Leült a toalettasztalhoz, és az arcát krémezte, miközben Hugh egy elég gyűrött Timesszal zörgött az ágyban.

– Josephine jól van? – kérdezte a férfi, a hangja az újság mögül érkezett tompán.

– Azt hiszem. – Pamela nekiállt, hogy megfésülje a haját. Már nem százszor húzta rajta végig a kefét, mint gyerekkorában, amikor még a derekáig ért. Most rövidebbre vágatta, a hullámok az arcát keretezték. Csak egy hete tetetett bele dauert, nem akarta kifésülni. Lerakta a kefét, és az ujjaival felrázta a tincseket. – Azt hiszem, tényleg meg kellett húzniuk a derékszíjat.

– Ezt mondta Philip is. Nem lehet könnyű szegény ördögnek.

– Igen. – Pamela bemászott az ágyba, Hugh újságja alá. – Bár irigylem Josephine-t, amiért otthon vannak vele a lányok.

Hugh összehajtotta a Timest, és ledobta a földre. Átkarolta Pamelát, és odahajtotta a fejét.

– Tudom, hogy borzasztóan hiányzik neked Will, édesem, de jó neki ott, a Cheamben. A megfelelő gyerekek társaságában.

Pamela egészen kicsit elhúzódott.

– Megfelelő? A kvékerek a legmegfelelőbbek, Hugh. A Leighton Parkba kell mennie a Cheam után. Fontos, hogy kvéker iskolába járjon.

Hugh elfordult, felrázta a párnáját, elengedte Pamelát.

– Palliserék remélik, hogy a Marlborough-ba küldhetik Jamest, ha kap ösztöndíjat. Szerintem legalább megfontolnunk érdemes lenne.

Pamela a hátára fordult.

– Azt hittem, megállapodtunk. Te is szeretted a Leightont, nem?

– De, persze, csak az én apám nem a Külügyben dolgozott.

Pamela megérezte a portói szagát, ahogy Hugh kifújta a levegőt.

– Nem is aggódsz, hogy szem elől veszítjük a hitünket?

Hugh lehunyta a szemét. Olyan csendben volt, hogy Pamela már arra gondolt, elaludt.

– Kvéker vagyok a szívemben – mondta. – Sokan vagyunk a kormányban. Többet tehetünk, ha bent vagyunk.

Pamela visszafordult felé. De Hugh már halkan hortyogott. Ennek a beszélgetésnek várnia kell.

2

Eva utálta a textiltapétát. Utálta a műbársony mintát, amit évek alatt fénytelenre koptattak a zsíros ujjak, a papír csiricsáré csillogását, a röhejes, elegánsnak szánt formákat, ami csak előkelősködőnek hatott.

Mára az arany sávok szinte zöldnek látszottak a hajnali félhomályban, epeszínűnek. Eva lehunyta a szemét, inkább hogy kirekessze a hálószoba falainak kellemetlen látványát, mintsem hogy aludni próbáljon, ahhoz már túl késő volt. Megint azt álmodta, három hosszú év után is rémségesen élénken, és a fülében még ott visszhangzott az a hátborzongató nevetés. Nem fog újra elaludni, bár Josef ott horkolt mellette, hatalmas orrából vibrato horkantások törtek fel. Talán a hurut már ott bugyog az orrjárataiban. Tegnap este úgy gondolta, hogy megfázott. Azaz „felső légúti fertőzése” van, ahogy közölte Evával precíz tudós hangon. Josef nem kapott el közönséges náthákat.

Néha Eva el sem hitte, mennyire megváltozott az élete a temetőbeli éjszaka óta. Olyan nagyon más lett, mint az a naiv kislány, aki rohant haza a zongoraóráról alig három évvel ezelőtt. Most már belesüppedt a házasságba és a felelősségbe, egy jóval idősebb férj engedelmes felesége lett belőle. Aligha képzelt ilyen jövőt magának. Az a rémséges éjszaka azonban megváltoztatott mindent.

Eva lassan az oldalára fordult, ettől a mozdulattól felfordult a gyomra. Folyósnak, alaktalannak érezte a beleit. Evett valamit előző este? Ja, igen. A sűrű marhahúsleves gondolatára, amit fél napig főzött és kavargatott, feltört a torkán az epe. Josefnek ízlett, cuppogva közölte Evával, hogy remek szakácsnő, és hogy a vörös húsra szükség van a vasbevitel miatt. De Eva csak egészen kicsi falatokat evett, annyit, hogy épp elvegye az elmúlt napokban megjelent fémes ízt a szájából.

Lenyelte a hányingert, amit a vacsora felidézése okozott, és próbált pihenni az ágyban. Talán attól majd jobban lesz. De már attól elszédült, hogy megmozdult, végül a fa ágykeretnek támasztotta a fejét. Megint lehunyta a szemét. Mivel nem az a típus, aki nem eszik, ha beteg, Josef nyilván mindjárt kéri majd a reggelit. Evának lábujjhegyen ki kellene mennie a fürdőszobába, lerángatni magáról a hosszú hálóinget, és addig bűvölni a csapot, amíg csepegésnél valamivel több víz folyik belőle, hogy gyorsan, állva lemossa magát, és visszasietve a hálóba elővegyen egy újabb unalmas öltözéket – egy jellegtelen blúzt meg szoknyát –, amilyenekből a ruhatára állt. Egyszerre úgy érezte, mintha smaragdszín selyem simogatná a bőrét, a legfinomabb harisnya simulna a lábára, de elhessegette. Megígérte magának, hogy nem gondol arra, mi lehetett volna. A felzaklató emlékeket teljes egészében elnyomta.

Tovább hevert az ágytámlának támaszkodva, próbálta összeszedni magát annyira, hogy szabadulni tudjon a fülében kísértő hangoktól, és közben érzékelte, hogy Josef ébredezik mellette. A férfi megköszörülte a torkát egy sorozat staccato köhögéssel, felköhögve némi váladékot, majd visszanyelte egy mártír remegésével. Aztán morgó hangokat adott ki, kétségtelenül szándékosan, hogy megriassza a lányt életveszélyes állapotával. Az aznapi ébredezés még hosszabb volt, mint máskor.

– Jó reggelt, Josef! – mondta Eva.

– Jó reggelt! – felelte a férfi, a hangja tele volt önsajnálattal.

Nyilvánvalóan Evának az volt most a dolga, hogy érdeklődjön a férfi hogyléte felől.

– Hogy vagy? – kérdezte kötelességtudón, a helyzet megkövetelte aggodalmas hangon, amennyire csak képes volt rá.

Josef vékony ujjaival elsöpörte a homlokából az őszülő haját.

– Fogd meg a homlokom! – kérte panaszosan. – Azt hiszem, belázasodtam.

Eva így tett. A tenyere megcsúszott a vékony izzadságrétegen.

– Talán, de elég fülledt itt a levegő.

Josef ragaszkodott a vastag, aranyszín függönyökhöz, amikor megvették a lakást, mert az illett az ocsmány tapétához. Eva túl fáradt és közönyös volt, hogy tiltakozzon. Még mindig csak tizenkilenc éves volt és már két éve Josef felesége, bár ezt a két évet sokkal többnek érezte.

– Hozz egy lázmérőt, Liebling!

Eva utálta, hogy fel kell kelnie, de palástolnia kellett a rosszullétét a férje előtt, különben Josef hozzáírja a gyomorrontást is a tüneteihez. Elvánszorgott végig a folyosón a fürdőszobáig, kinyitotta a szekrényt, elővette a lázmérőt, és visszament a beteghez. Ahogy lerázta a higanyszálat, Josef elővett egy zsebkendőt a pizsamája zsebéből, és telefújta zöld takonnyal, majd megvizsgálta a tartalmát. Eva gyomra felfordult. Épphogy sikerült Josef színtelen ajkai közé nyomnia a lázmérőt, és elbotorkálnia vissza a fürdőbe, ott felrántotta a vécé ülőkéjét, és a vécécsészébe hányta, ami az előző esti vacsorából a gyomrában maradt.

Pár pillanatig ott maradt, a porcelán felett térdelve, amíg biztos nem volt benne, hogy kiürült a gyomra. Aztán erőtlen lábára állva kiöblítette a száját, és vizet fröcskölt az arcára, majd megint benyúlt a szekrénybe. Egy kis doboz balzsamot vett elő. Ha azt mondja Josefnek, tartsa az orra alá, hogy kitisztítsa az orrjáratokat, akkor nem fogja megérezni az esetleg átkúszó hányásszagot.

Mikor visszament a hálóba, Josef oldalra billent fejjel feküdt, szeme üvegessé vált a képzelt láztól, a szájából még mindig kiállt a lázmérő. Eva kihúzta, a fény felé tartotta, és a higanyra hunyorított.

– Mennyi? – kérdezte Josef rekedten.

Eva felé fordult, elmosolyodott.

– Csak hőemelkedés. Ne aggódj!

– Tudtam! – Josef feje az ágykereten puffant. – Éreztem, hogy beteg leszek. Annyira kikészítenek ezek a légúti fertőzések.

Eva összeszorított szájjal nyújtotta oda a férfinak a balzsamot.

– Hoznál nekem egy kis meleg citromlevet, Liebling? És esetleg az újságot? Ha olvasok, az talán eltereli a gondolataimat a betegségről. – Egy-egy orrlyuka alá tartotta a balzsamot remegő kézzel, aztán hangosan szipogott. – Az Intézetet is értesítened kell. Kérdezd meg Paní Kratztól, használhatod-e a telefonját. Mondd meg nekik, nem vagyok olyan állapotban, hogy dolgozni menjek. Dr. Svoboda meg fogja érteni.

– Persze – préselt ki egy mosolyt Eva. – Eltarthat egy ideig. Le kell mennem a piacra.

Elővett pár ruhát a szekrényből, miközben beszélt. Josefnek nem jutott eszébe, hogy megkérdezze, miért nincs felöltözve, szerencsére túlságosan elfoglalta a saját rosszulléte ahhoz, hogy észrevegye a lányét. Eva magára húzott egy barna szoknyát és egy világoszöld blúzt, harisnyát, masszív cipőt vett. Levette a kendőjét meg a vesszőkosarat az előszobában lógó kampóról kifelé menet. Josef nem engedte, hogy pirosítót használjon, úgyhogy semmivel sem leplezhette a sápadtságát. Csak remélte, hogy a tempós séta majd némi színt visz az arcára.

– Viszlát, Josef! – kiáltotta, miközben kireteszelte a nehéz bejárati ajtót. – Sietek, ahogy tudok.

– Igyekezz vissza, Liebling! – szólt a vaskos hang, majd némi drámai köhögés következett.

Eva elindult az utcán, miután felhívta Josef kutatótársát a készséges szomszédtól, és úgy érezte, erősebb, mint várta. Talán a friss levegő felélénkítette. Furcsa volt, hogy egyik pillanatban ilyen nagyon rosszul érzi magát, a másikban meg szinte kutya baja. Nem olyan volt ez, mint egy sima gyomorrontás. Egyszerre, minden előzmény nélkül eszébe jutott egy beszélgetés Muttival:

– Rémségesen rosszul voltam, amikor veled voltam terhes, Eva – mesélte neki az asszony. – De az volt a fura, hogy amint kiürítettem a gyomrom, máris jobban lettem. A végére szinte örültem a hányásnak.

Eva megállt útközben, dátumok száguldoztak a fejében. Pészách volt, amikor utoljára betétet kellett vennie, emlékezett rá, hogy a görcsök összerántották a méhét, ahogy ott ült Joseffel a szülei asztalánál, várva, hogy Ábá elmondja a kiddust, miközben kitöltötte a bort. Eva az ujjain számolt: pészách hat héttel ezelőtt volt. Lesimította a hasán a kabátot. Lehet, hogy terhes? Az órájára pillantott. Még el sem kezdett vásárolni, és vissza kell érnie Josefhez, de később, majd ha a férfi alszik, írhat Muttinak.

Anyja szerető aggodalmának gondolata, ahogy elképzelte, amint felszikrázik a remény a barna szempárban, boldog buborékként lubickolt Eva szívében. Annyira elfoglalta a rosszullét, meg volt győződve róla, hogy elkapott valamit. De egy baba! Az csodálatos lenne. Egy új élet talán kitörölhetné az emlékeket.

Ahogy a gyümölcsös standok előtt ment el a piacon, kiválasztotta a legkövérebb, legvékonyabb héjú citromot Josef italába, és koronaérmék után kotorászott a tárcájában – manapság már röhejes, mibe kerülnek a dolgok –, Eva egy altatót komponált a fejében egy újszülöttnek, a karjában tartotta, énekelt, és az új lehetőség reménnyel töltötte el.

Milyen mulatságos, hogy az ő siránkozó, középkorú férje, aki olyan nagyon tényszerű, ha tudományról van szó, és teljességgel irracionális, ha a saját egészségéről, apa lesz. Hogy hozták össze ezt a babát? Volt olyan, hogy a kölcsönös szenvedély tüze lebírta Josef óvatosságát és Eva rosszkedvét? Josef félretette a hipochondriáját, Eva a letargiát egy éjszakányi zabolátlan vágy kedvéért? Biztos az az este volt, amikor az absztinencia hivatalos végét ünnepelték. Evának rémlett is a bor, a nevetés… Matatás a gombokkal és a cipzárakkal, összegabalyodott karok és lábak, szokatlanul sürgető érzés…

A házassága nagyon nem olyan volt, mint amilyet képzelt magának fiatal zongoristanövendékként, romantikáról álmodva, de Josef mindig kedves volt vele, és a maga módján Eva gondját viselte. Ezért hálásnak kell lennie. És ami Evával történt, arról nem Josef tehet.

Eva megpróbálta elképzelni, hogy nézne ki a gyerekük, és halványan felkacagott a vörös képű csecsemő gondolatára Josef félrecsúszott, hímzett kipájával a kis feje tetején. Vajon a gyerek is jó lenne tudományokban, mint Josef, vagy zenész lenne, mint Eva? Talán, ha babájuk születne, Josef megszabadulna a hipochondriától. Másrészt az is lehet, hogy ettől kétszer annyit aggódna. Vajon mondja el neki? Ha tudná, hogy Eva terhes, minden egyes falat tápértékét kielemezné, egyfolytában a gyerek súlyát és hosszát számolgatná, talán még hányingere is lenne részvétből. A lány a hasára szorította a tenyerét. Jobb, ha ezt a hírt megtartja magának egy ideig. Vár, amíg dr. Aaronovich megerősíti a gyanúját. Bár valójában a tünetek túl egyértelműek minden kétséghez.

Ahogy hazafelé sétált vissza az úton, beszívva a májusi levegőt, arra gondolt, vajon ez a benne növekvő új élet végre nyugvópontra küldi-e a múltat. Elhessegette Novotny tanár úr szemrehányó tekintetének emlékét, amikor elmondta neki, hogy nem adja elő a villanellát a Rudolfinumban, vagy bárhol máshol. Lenyelte a zsigeri fájdalmat, hogy nem bírt gyakorolni, nem tudta élvezni, ahogy a hangjegyek életre kelnek erős ujjai alatt, dallammá válnak a fülében, nem érezte többé a testében hullámzó örömöt, ahogy játszott. De legjobban a szülei ijedtsége és szomorúsága sebezte meg akkor Evát.

Próbáltak gyengéden bánni vele. Mutti órákat töltött azzal, hogy húslevest főzött és kicsi süteményeket készített, apró falatokkal csábítgatva a lányát, akinek a torka összezárult, és a gyomra csomóvá dermedt. Ábá folyton esetlenül átölelte, de Eva látta a szülei arcán a zaklatottságot. Az ő reményeik is összetörtek.

Egy évig volt szanatóriumban a Tátrában, gyógyult, testben és lélekben egyaránt. Elterjedt a pletyka Josefovban, hogy Eva tuberkulózisban betegedett meg. A szülei nem hallgattatták el ezt a szóbeszédet. De hamarosan elköltöztek Pilzenbe. Hogy újrakezdjék. Bár az az érzés, hogy vajon mi lehetett volna, Evával tartott oda is.

Az egyetlen, ami azokra az időkre emlékeztette, egy csodálatos dallam volt csupán, amit komponált. Egy altató, igen, ami elcsitította összetört lelkét. Gyakran gondolt rá még most is, felidézte, hogy megvigasztalja magát.

Férjnél volt, még mielőtt észbe kapott volna. Nem álmai csinos fiatalemberéhez ment hozzá egy hatalmas ünnepségen, ahol mindenki táncolt és mulatott, hanem egy szinte temetői hangulatú szertartáson vette el egy középkorú özvegy, Josef Kolischer.

– Hála az égnek, hogy Kolischer elveszi! – suttogta egyik éjjel apa Muttinak, amikor azt hitte, Eva a szobájában van, de ő meghallotta. – Nagyon jól teljesít az Intézetben, el fogja tudni tartani. És ami ennél is fontosabb, már volt házas. Szomorú, hogy a felesége meghalt, mielőtt gyermeket adhatott volna neki, de Eva fiatal és erős, családot építhetnek együtt. És reméljük, idővel Eva is megszereti.

Megszeretni? Eva nem ismerte a szerelem érzését. Legtöbbször dermedtnek érezte magát, élettelennek, Josef kedvessége ellenére is. Talán majd szeretni fogja ezt a babát. Megint megsimogatta a hasát. Mire megvette a citromot meg az aznapi újságot, könnyebb lett a szíve.

– Mi tartott ilyen sokáig? – Josef még mindig a párnáknak támaszkodva ült. – Paní Kratz megengedte, hogy telefonálj az Intézetbe?

– Igen, nagyon kedves volt. – Eva átnyújtott a férfinak egy teáscsészényi forró, mézes citromlevet. – Idd meg ezt, Josef! Hoztam aszpirint is. – Adott neki pár krétafehér tablettát.

Josef a szájába dobta az aszpirint, hátrahajtotta a fejét, és megremegett, ahogy nyelt egyet.

– Köszönöm, drágám! Annyira rosszul vagyok. Biztos vagyok benne, hogy a férfiak erősebben érzik a fájdalmat, mint a nők.

Eva gyomra felfordult, megint elborította a hányinger.

– Biztos igazad van, drágám – felelte, és kisietett a fürdőszobába.

Miután evett egy kis száraz kenyeret, kicsit jobban érezte magát. Még csak rá sem tudott nézni Mutti házi lekvárjára. Mire visszament a hálóba, hogy megnézze, hogy van Josef, a férfi már az újság mögé bújt, csak a nehéz lélegzés tanúskodott arról, hogy ott van még.

– És most hogy vagy? – kérdezte Eva, és benyúlt az újság mögé, hogy megtapogassa a férfi homlokát.

Nem érkezett válasz.

– Josef?

A papír megzörrent és lejjebb ereszkedett, megjelent Josef elgondolkodó arca.

– Az a zsidógyűlölő Adolf Hitler megint beszédet mondott. Azt állítja, hogy… – Megint megzörrent az újság, ahogy Josef a cikket kereste –, hogy sosem próbál meg leigázni más népeket. – A férfi Evára nézett, átmenetileg megfeledkezve a betegségéről. – Talán csak beszél, és nem tesz semmit. Nem szeretnék túlzottan derűlátó lenni, de esetleg jobb a helyzet, mint amitől tartottunk.

A márciusi beiktatás óta azon aggódtak, vajon mihez kezd majd az új német kancellár az egyre növekvő hatalmával.

– Talán.

Ahogy Eva felvette Josef üres bögréjét, elhessegette a krémszínű egyenruhák és vörös karszalagok képét. A gúnyos arcot és a világosszőke hajat. Kirázta a hideg. Kizárt, hogy valaha bízzon a németekben.

Josef aggodalmas képet vágott.

Eva nem magyarázta meg a reakcióját. Részben, hogy elterelje Josef figyelmét az aggodalmairól, de főleg mert a bűntudat hulláma emlékeztette rá, hogy ez a baba Josefé is. Leereszkedett az ágyra a férje mellé, gyengéden elvette tőle az újságot, a kezébe vette a férfi hideg kezét, és elmondta neki a jó hírt.