A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Rivals, 2020

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Csak szex, 2019

A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020

Fiatal szerető, 2020

A viszony, 2020

Copyright © 2020. THE RIVALS by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordító: Márton Andrea

Borítófotó © Walter Chin

Modell: Tobias Cameroon

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-46-2

„Szeress vagy gyűlölj, nekem mindkettő jó.
Ha szeretsz, mindig ott leszek a szívedben…
ha gyűlölsz, mindig ott leszek az elmédben.”

(Ismeretlen szerző)

1. FEJEZET

Sophia

– Várjanak!

A reptéri személyzet tagja elhúzta a nejlonkordont az egyik oszloptól a másikig, majd a helyére pattintotta, elzárva a kapuhoz vezető utat. Rosszalló pillantást vetett rám, amikor meglátta, hogy a gurulós bőröndömet magam után ráncigálva rohantam felé. Végig rohantam az „A” termináltól a „C”-ig, és most úgy lihegtem, mint aki napi két doboz cigit szív.

– Elnézést a késésért! Felszállhatok még a gépre?

– Az utolsó hívás tíz perccel ezelőtt volt.

– Az első gépem késett, és a nemzetközi termináltól rohannom kellett. Kérem, reggelre New Yorkban kell lennem, és ez a mai utolsó gép!

A nő nem tűnt túl együttérzőnek, én pedig még jobban kétségbeestem.

– Nézze! – kezdtem. – A pasim a múlt hónapban kidobott. Most repülök haza Londonból, hogy holnap kezdjek az új helyemen – apámnak fogok dolgozni, akivel egyáltalán nem jövök ki. Szerinte nem nekem való ez a munka, és lehet, hogy igaza van, de azonnal el kell utaznom Londonból! – Megráztam a fejem. – Kérem, hadd jussak fel a gépre! Nem késhetek el az első napomon!

A nő arca ellágyult.

– Alig két év alatt menedzseri pozícióba küzdöttem fel magam ennél a légitársaságnál, mégis valahányszor találkozom apámmal, mindig azt kérdezi meg, hogy megismerkedtem-e már valakivel, nem pedig azt, hogy mi újság a karrieremmel. Várjon, megnézem, becsukták-e már az ajtót.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, a nő pedig a pulthoz lépett és telefonálni kezdett. Visszajött, és kinyitotta a kordont.

– Kérem a beszállókártyáját!

– Maga a legjobb! Nagyon köszönöm!

Beszkennelte a telefonomon levő mobil beszállókártyát, és egy kacsintással visszaadta.

– Bizonyítsa be, hogy az apja téved!

Szaladtam a kifutópályáig, és felszálltam a gépre. A 3B volt a helyem, de az ülés feletti tároló persze tele volt. A közeledő légikísérő nem látszott túl boldognak.

– Esetleg van még hely valahol? – kérdeztem.

– Mindenhol tele vagyunk. Szólnom kell, hogy a kapunál csekkolják be.

Körbepillantottam. A helyükön ülők mind úgy bámultak rám, mintha a gép csak miattam nem indult volna még el. Ó. Talán tényleg miattam nem indult el. Sóhajtva, kényszeredetten elmosolyodtam.

– Az csodás lenne, köszönöm szépen.

A légikísérő elvette a bőröndömet, én pedig lepillantottam a folyosó melletti üres ülőhelyre. Esküdni mertem volna, hogy az ablak mellé foglaltam helyet. Ellenőriztem a beszállókártyámat, majd a fejünk fölött levő ülőhely-számokat, és lehajoltam, hogy megszólítsam a mellettem ülő utastársat.

– Ööö… elnézést kérek. Azt hiszem, a helyemen ül.

A férfi arcát teljesen eltakarta a Wall Street Journal, ezért most leengedte az újságot. Úgy biggyesztette az ajkát, mintha még neki lenne joga bosszankodni azért, mert az én helyemen ül. Pár másodperc múlva már az arcába néztem, és leesett az állam a döbbenettől, az üléstolvaj pedig önelégülten elvigyorodott.

Pislogtam néhányat, abban reménykedve, hogy csupán délibáb, amit látok.

Nem.

Még mindig ott volt.

Ajjaj.

Megráztam a fejem.

– Ugye most szórakozol velem?

– Örülök, hogy látlak, Fifi!

Ne! Na, ezt ne! Az utóbbi pár hét így is elég szar volt. Ez lehetetlen!

Weston Lockwood.

A világ összes repülőgépe, a világ összes lakosa közül, hogy a fenébe sikerült pont mellé kerülnöm? Ez valami kegyetlen tréfa!

Körülnéztem, szabad helyet keresve, de persze nem volt. A légikísérő, aki vonakodva vette el a bőröndömet, megjelent mellettem; most még idegesebbnek tűnt.

– Valami gond van? Azt várjuk, hogy ön elfoglalja a helyét, és máris indulunk.

– Igen. Itt nem ülhetek. Nincs máshol hely?

A légikísérő csípőre tette a kezét.

– Az egész gépen ez az egyetlen szabad hely van. Most már le kellene ülnie, hölgyem.

– De…

– Ha nem foglal helyet, kénytelen leszek hívni a biztonsági szolgálatot!

Lepillantottam Westonra, és a rohadéknak még volt képe mosolyogni!

Sötét pillantást vetettem rá.

– Állj fel! Legalább hadd legyen az enyém az ablak melletti hely, amit foglaltam!

Weston ragyogó mosolyt villantott a légikísérőre.

– A hölgy gimnázium óta szerelmes belém. Így szokta kimutatni. – Ahogy felállt, és kinyújtotta a kezét, rám kacsintott. – Kérlek, ülj a helyemre!

Olyan erősen pislogtam, hogy a szemem vékony réssé szűkült.

– Menj már arrébb! – Megpróbáltam kikerülni, és úgy becsusszanni a helyemre, hogy a testünk ne érjen össze. Dohogva az előttem levő ülés alá tuszkoltam a táskámat, és becsatoltam az övemet.

A légikísérő azonnal nekilátott a felszállás előtti tudnivalók ismertetésének, és a gép elkezdett tolatni a kaputól.

A mellettem ülő rohadék odahajolt hozzám.

– Jól nézel ki, Feef! Mikor is találkoztunk utoljára?

Felsóhajtottam.

– Nyilván nem elég régen, tekintve, hogy itt ülsz mellettem.

Weston elvigyorodott.

– Még mindig úgy teszel, mintha nem érdekelnélek, mi?

Égnek emeltem a tekintetemet.

– Még mindig illúziókban ringatod magad!

Sajnos, amikor visszanéztem rá, jól megnézhettem magamnak azt a férfit, akit egész életemben gyűlöltem. Ennek a szemétládának jót tettek az évek. Tagadhatatlan, hogy Weston Lockwood dögös kamasz volt, de a mellettem ülő férfi egyszerűen álomszerű volt. Férfias, szögletes áll, nemes sasorr; szexi, az alaszkai gleccsereket idéző nagy, kék szemek. Bőre napbarnított volt, és a szeme sarkában ülő apró szarkalábakat – isten tudja, miért – pokolian szexinek találtam. Telt ajka körül egynapos borosta volt, sötét hajára pedig ráfért volna egy hajvágás. De Weston Lockwood frizurája nem elhanyagolt volt, hanem egyszerűen a minimalista stílus ellentéte. Alapvetően Weston nem volt az esetem, de ha rápillantottam, elmerengtem azon, vajon mi vonzott eleve ahhoz, akire azt mondhatnám, hogy az esetem.

Kár, hogy egy szemétláda volt. És Lockwood sarj. Bár a két állítás ugyanazt takarta, mivel a puszta tény, hogy valaki a Lockwood családból származik, automatikusan azzal járt, hogy az illető egy szemétláda.

Tekintetemet az előttem levő ülésre irányítottam, mégis magamon éreztem Weston kutató pillantását. Végül képtelen voltam tovább figyelmen kívül hagyni, úgyhogy nagy sóhajjal visszafordultam hozzá.

– Egész úton így fogsz bámulni?

Weston ajka megrezzent.

– Még az is lehet. Nem rossz a látvány.

Megráztam a fejemet.

– Ahogy óhajtod. Nekem viszont dolgoznom kell. – Az előttem levő ülés alá nyúltam, a táskám után. Azt terveztem, hogy egész úton a The Countess szállodáról fogok olvasgatni, azonban gyorsan rájöttem, hogy a laptopom nincs a táskámban. A gurulós bőröndöm elülső rekeszébe tettem, mert úgy készültem, hogy a bőrönd a fejem felett levő csomagtartóban lesz. Csodás! A laptopomat a kapunál csekkolták be. Vajon mennyi az esélye, hogy egy darabban kerül vissza hozzám – már ha egyáltalán benne lesz a táskámban, amikor visszakapom? És mi a franccal foglaljam el magam egész repülőút alatt? Nem beszélve arról, hogy holnap van a megbeszélésem a The Countess ügyvédjeivel, és cseppet sem vagyok felkészült. Így, ha végre megérkezem a szállodába, egész éjszaka ébren kell maradnom, hogy áttanulmányozzam a dokumentumokat.

Szuper!

Ez egyszerűen szuper.

Általában ilyenkor megrémülök, de most úgy döntöttem, átadom magam a jól megérdemelt pihenésnek, mivel éjszaka úgysem fogok aludni. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam ellazulni, miközben a gép felszállt, de a mellettem ülő férfival kapcsolatos gondolataim nem hagytak nyugodni.

Istenem, mennyire ki nem állhattam őt!

Az egész családom gyűlölte az egész családját.

Mióta az eszemet tudom, mi voltunk a Hatfield–McCoy család. Viszályunk még nagyapáink idejébe nyúlt vissza, bár gyerekkorom legnagyobb részében ugyanazokban a körökben forogtunk. Weston és én ugyanazokba a magániskolákba jártunk, gyakran találkoztunk különféle jótékonysági és társasági eseményeken, sőt, még közös barátaink is voltak. Az Upper West Side-on alig néhány háztömbre volt az otthonunk. Azonban akárcsak nagyapáink és apáink, mi is a lehető legnagyobb távolságot tartottuk egymástól.

Legalábbis azt az egy alkalmat kivéve.

Azt az egy rettenetes, óriási hibának számító, egyetlen éjszakát kivéve.

Általában úgy tettem, mintha meg sem történt volna.

Általában…

Azonban időnként…

Néhanapján…

Eszembe jutott…

Bár nem sűrűn…

De amikor eszembe jutott…

Felejtsd el! Mély lélegzetet vettem, hogy kiűzzem azokat az emlékeket az agyamból.

Most a legkevésbé kéne ezen gondolkoznom.

De mi a francért ül itt mellettem?

Úgy tudtam, hogy Weston Vegasban lakik. Ő vezette a családja szállodáit a délnyugati parton – nem mintha számontartottam volna, hol van, és mit csinál.

Mennyi volt az esélye annak, hogy összefutok vele úton New Yorkba? Legalább hat éve nem jártam a keleti parton, mégis ugyanakkor, ugyanazon a gépen kötöttünk ki, mégpedig egymás mellett.

Ó!

A francba!

Kinyitottam a szemem.

Az nem lehet!

Istenem, kérlek, add, hogy ne legyen igaz!

Westonhoz fordultam.

– Várjunk csak! Miért utazol te New Yorkba?

Weston elvigyorodott.

– Kettőt találhatsz!

Még mindig nem akartam elhinni; kétségbeesetten azt reméltem, hogy tévedek.

– Hogy meglátogasd… a családodat?

Megrázta a fejét, és továbbra is önelégülten mosolygott.

– Turistaúton vagy?

– Nem.

Lehunytam a szememet, és meggörnyedt a vállam.

– A családod azért küldött, hogy vezesd a The Countesst, igaz?

Weston megvárta, amíg kinyitom a szememet, és csak utána vitte be a gyomrost.

– Úgy fest, nem csak ezen a rövid repülőúton leszünk társak.

2. FEJEZET

Sophia

– Rossz irányba indultál, Fifi.

A negyedik emeleten szálltam ki a liftből, ahol maga Mr. Álomvilág üdvözölt.

– Tűnj a szemem elől, Lockwood!

Weston belépett a liftbe, amiből az imént szálltam ki, de előrenyúlt, és megakadályozta, hogy az ajtó becsukódjon.

– Ahogy gondolod – vonta meg a vállát. – De a 420-as tárgyalóban egy lélek sincs.

Megfordultam.

– Hogyhogy nincs?

– A szálloda jogászának irodájába tették át a megbeszélést. A belvárosba, a Flatiron Buildingbe.

Felhorkantam.

– Most viccelsz? Nekem senki nem szólt erről! Miért tették át?

– Nem tudom. Ha odaérünk, kiderül. – Weston elengedte a gombot a liftpanelen, és hátralépett. – Én indulok. Jössz, vagy sem? Pontosan kezdenek, és rohadt szar oda a közlekedés.

A vállam fölött a tárgyaló felé pillantottam. Sehol nem láttam senkit. Nagy sóhajjal szálltam be a liftbe. Weston mögöttem állt a fülke hátsó részében, de amint a lift elindult, tett egy lépést előre.

– Mit csinálsz?

– Semmit.

– Lépj hátrébb, ne állj ilyen közel!

Weston elvigyorodott, de egy centit se mozdult. Dühös voltam magamra, hogy önkéntelenül is megéreztem, milyen jó illata van – a frissen kivágott tölgyfa és valami tiszta illat, mondjuk a textilbőr illatának keveréke. A szemét liftajtó nem tudott elég gyorsan kinyílni, de végül kiléptem a liftből, átsiettem az előcsarnokon, és úgy mentem ki a bejárati ajtón, hogy vissza se néztem.

Negyven perccel később besiettem a Flatiron Building előcsarnokába. A taxim tíz perc alatt fél háztömböt tett meg, utána kétszer szálltam át a metrón a pokoli hőségben, a második metrózás során pedig friss vizeletszagot élvezhettem.

– Megmondaná, kérem, hogy a Barton és Fields melyik emeleten található? – kérdeztem a recepcióspultnál.

– Az ötödiken. – A recepciós egy hosszú sorra mutatott. – De ma elromlott az egyik lift.

Már így is késésben voltam, nem várhattam tovább.

– Hol van a lépcső? – kérdeztem nagy sóhajjal a biztonsági őrtől.

Miután megmásztam ötemeletnyi nagyon hosszú lépcsősort a nyolccentis magas sarkú cipőmben, miközben egy aktákkal teli bőrtáskát és a saját kézitáskámat cipeltem, a The Countess szálloda jogtanácsosának dupla üvegajtós irodája felé igyekeztem. A recepciós éppen segített valakinek, és még ketten voltak előttem a sorban, úgyhogy rápillantottam a telefonomra, hogy lássam, hány óra van. Abban reménykedtem, miután minden értesítés nélkül másik helyszínre tették át a megbeszélést, hogy nem kezdenek pontosan. Mégis, hogy tehették? Valószínűleg Westonnak is ennyi időbe telt ideérnie. Amikor végre én kerültem sorra, odaléptem a recepcióshoz.

– Jó napot kívánok, a nevem Sophia Sterling. Megbeszélésem van Elizabeth Bartonnal.

A recepciós a fejét ingatta.

– Miss Barton a város túlsó végén van, egy megbeszélésen. Mikorra szól az időpontja?

– Tulajdonképpen a megbeszélés eredetileg a The Countessben lett volna, de áttették ide.

A nő összevonta barna szemöldökét.

– Amikor ma megérkeztem, láttam Miss Bartont elmenni. De mindjárt utánanézek. Lehet, hogy akkor jött vissza, amikor épp kávéztam. – Lenyomott pár billentyűt a klaviatúrán, és pár percig figyelmesen hallgatott a fülesével a fején, majd levette.

– Nem veszi fel. Beszaladok, megnézem az irodájában és a tárgyalóban.

Pár perccel később egy kosztümös nő jött vissza a recepcióssal együtt.

– Jó napot kívánok, Serena vagyok, Miss Barton jogi asszisztense. A mai megbeszélés a The Countessben van, a 420-as tárgyalóban.

– Nem, onnan most jövök. Eredetileg oda beszéltük meg, de áttették ide.

A nő fejét rázta.

– Elnézést, bárki is mondta ezt önnek, téves információt adott meg. Az előbb hívtam fel Elizabethet a mobilján, és megerősített. A kilenc órára tervezett megbeszélés majdnem egy órája zajlik.

Éreztem, hogy a talpamtól a fejem tetejéig elvörösödöm. Kurvára kinyírom Westont!

• • •

– Elnézést kérek a késésért – szólaltam meg, amint beléptem.

A tárgyaló asztalfőjén ülő nő – akiről feltételeztem, hogy a The Countess vezető jogtanácsosa, Elizabeth Barton – komor arccal az órájára pillantott.

– Talán valaki, aki időben érkezett, lesz olyan kedves informálni önt mindarról, amiről lemaradt. – Felemelkedett a helyéről. – Tartsunk tíz perc szünetet, és amikor újra összeülünk, megválaszolom az esetleges kérdéseket!

Weston elmosolyodott.

– Én boldogan informálom Miss Sterlinget.

Az ügyvéd köszönetet mondott neki, majd két, számomra ismeretlen férfi kíséretében kivonult, így magamra hagyott Westonnal. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne kezdjek el torkom szakadtából ordítani vele – legalábbis addig, amíg Miss Barton a helyiségben van. Weston is felállt, mintha ő is ki akarna menni a szünetre, mintha megúszhatná ezt az egészet úgy, hogy a haja szála sem görbül.

A nagy büdös francot!

Az ajtónál elálltam az útját.

– Te seggfej!

Weston önelégült mosollyal kigombolta a zakóját.

– Mi az, semmit sem tanítottak neked a Whartonon? Szerelemben és háborúban mindent szabad, Fifi!

– Ne nevezz így!

Weston leszedett egy képzeletbeli pihét túlárazott zakója ujjáról.

– Szeretnéd, hogy elmeséljem, mi mindenről maradtál le?

– Persze, hogy szeretném, te seggfej! A te hibád, hogy nem voltam itt!

– Semmi gond. – Összefonta a karját, és a körmére pillantott. – Egy vacsora keretében.

– Én nem vacsorázom veled!

– Nem?

– Nem!

Weston vállat vont.

– Ahogy gondolod. Próbáltam úriemberként viselkedni, de ha egyenesen a lakosztályomba szeretnél menni, abban is benne vagyok.

Felkacagtam.

– Neked elment az eszed!

Weston előrehajolt. Mivel elálltam az útját, nem volt hová menekülnöm, és nem akartam megadni neki azt az elégtételt, hogy összerezzenek. Úgyhogy sziklaszilárdan álltam, míg az a barom, akinek isteni illata volt, a fülemhez illesztette az ajkát.

– Tudom, hogy emlékszel rá, hogy milyen jók is voltunk mi együtt. Életem legjobb gyűlölet-szexe volt!

– Biztos vagyok benne, hogy más szexed soha nem is volt! – sziszegtem a fogam között a szavakat. – Egyetlen épeszű nőnek sem tetszenél!

Weston hátravetette a fejét, és rám kacsintott.

– Fortyogj csak nyugodtan, hamarosan jól kihasználjuk a haragodat!

• • •

Aznap este nyolc órakor úgy éreztem, igencsak rám fér egy ital. Mintha a nap soha nem akart volna véget érni.

– Rendelhetek ételt itt is, vagy asztalt kell kérnem? – kérdeztem a pultost a szálloda éttermében.

– Rendelhet a bárpultnál, máris hozok egy étlapot.

A pultos eltűnt, én pedig leültem egy bárszékre. Kihúztam egy noteszt óriási táskámból, és elkezdtem lejegyzetelni mindazt, amit apám az utóbbi húsz percben mondott. A mondott egészen lazán értelmezendő, ugyanis attól a perctől kezdve, hogy felvettem a telefont, apám folyamatosan üvöltözött velem. Még köszönni sem köszönt, egyszerűen elkezdett kiabálni, egyik kérdést ordította a másik után. Megcsináltad már ezt, vagy megcsináltad már azt, de levegővételnyi szünetet sem hagyott, hogy legalább néhány szót közbeszúrhassak.

Apám gyűlölte a gondolatot, hogy nagyapa engem jelölt ki arra, hogy kezembe vegyem a The Countess ügyeit. Biztosan jobban örült volna, ha a féltestvéremet, Spencert választja. Nem azért, mert Spencer egy fikarcnyit is rátermett lett volna – ha eleget adományozol a Borostyánliga egyik egyetemének, lássatok csodát, bárkit felvesznek –, hanem azért, mert Spencer volt apám bábja.

Úgyhogy amikor a telefonomon megjelent Scarlett neve, letettem a tollamat; nagyon is szükségem volt egy kis lazításra.

– Mi az, nálatok most nem hajnali egy óra van? – kérdeztem.

– De igen, én pedig parádésan fáradt vagyok.

Elmosolyodtam. A legjobb barátnőm, Scarlett annyira brit volt, és imádtam, ahogy azt mondta, hogy remek, parádés vagy kitűnő.

– Fogalmad sincs, mennyire szükségem volt arra, hogy halljam a borzalmas akcentusodat, mi?

– Borzalmas? Én a hivatalos angolt beszélem, kedvesem. Te viszont a queensi angolt, mint abban a rettenetes kerületben ott Manhattan és Tall Island között.

– A neve Long Island, nem Tall Island.

– Mindegy.

Felnevettem.

– Hogy vagy?

– Nos, felvettünk a céghez egy új csajt, és azt gondoltam, talán helyettesíthet téged, mint legjobb barátnőmet. De a hétvégén elmentünk moziba, és a csajon leggings volt, amin átlátszott a tangája.

Mosolyogva megráztam a fejemet.

– Ajjaj, ez nem jó hír!

Scarlett a divatszakmában dolgozott, és mellette Anna Wintour úgy festett, mint egy épphogy elviselhető divatbűnöző.

– Lássuk be, pótolhatatlan vagyok!

– Az vagy. Ugye meguntad már New Yorkot, és végre úgy döntöttél, hogy hazatérsz Londonba?

Felnevettem.

– Emberpróbáló huszonhat órán vagyok túl, az biztos.

– Milyen az új meló?

– Nos, az első napon elkéstem a szálloda jogtanácsosával megbeszélt találkozóról, mert a szálloda másik felét birtokló család képviselője miatt bejártam a fél világot.

– Ez annak az embernek a családja, aki ötven évvel ezelőtt azt a nőt dugta, akié a szálloda volt, ugyanakkor, amikor a saját nagyapád is dugta?

Felkacagtam.

– Igen. – Bár ennél kicsit bonyolultabb volt a történet, Scarlett nem tévedett. Ötven évvel ezelőtt nagyapám, August Sterling megnyitotta a szállodát a két legjobb barátjával, Oliver Lockwooddal és Grace Copelanddal. A történet szerint nagyapám beleszeretett Grace-be, és elhatározták, hogy újév napján összeházasodnak. A nagy napon Grace ott állt az oltár előtt és kijelentette nagyapámnak, hogy képtelen hozzámenni, mert Oliver Lockwoodba is szerelmes. Mindkettejüket szerette, és egyikhez sem volt hajlandó feleségül menni, mert úgy vélte, a házassággal az ember egyvalakinek adja oda a szívét, az ő szívét pedig nem birtokolhatja egyetlen ember.

A két férfi éveken át küzdött a szeretett nőért, de végül egyik sem tudta teljesen meghódítani a szívét, így végül elváltak útjaik. Nagyapám és Oliver Lockwood ádáz ellenségekké váltak, és egész életüket azzal töltötték, hogy szállodabirodalmakat hoztak létre, és megpróbálták túlszárnyalni egymást. Grace pedig arra összpontosított, hogy ne szállodaláncot, hanem egyetlen luxusszállodát hozzon létre. Mindannyian rendkívül sikeresek lettek. A Sterling és a Lockwood család Amerika két legnagyobb szállodatulajdonosává nőtte ki magát. És bár Grace életében csak egy szálloda tulajdonosa volt – ez volt a Central Parkra csodálatos kilátással nyíló The Countess, amit annak idején együtt nyitottak meg –, ez a szálloda mégis a világ egyik legértékesebb hotelje lett, méltó ellenfele a Four Seasonsnek és a The Plazának.

Három héttel ezelőtt, amikor Grace elveszítette a rákkal vívott hosszú küzdelmét és meghalt, a családom döbbenten értesült arról, hogy Grace a The Countess negyvenkilenc százalékát nagyapámra, negyvenkilenc százalékát pedig Oliver Lockwoodra hagyta. A maradék két százalék egy jótékonysági szervezeté lett, amely jelenleg árverésre bocsátotta részesedését a legtöbbet ígérő családnak – a nagyon értékes, ötvenegy százalékos részesedéssel mi irányíthatnánk a szállodát.

Grace Copeland soha nem ment férjhez. Végső tettét én egy görög tragédia utolsó felvonásához hasonlítottam – bár, azt hiszem, a külső szemlélő számára őrültségnek tűnhet egy több száz millió dolláros szállodát két olyan emberre hagyni, akik ötven éve szóba sem állnak egymással.

– Ugye tudod, hogy a családod teljesen kerge? – kérdezte Scarlett.

Kuncogtam.

– Igen, hogyne tudnám.

Egy kicsit még beszélgettünk arról, milyen volt Scarlett legutóbbi randija, és hová utazik nyaralni, majd barátnőm felsóhajtott.

– Igazából azért hívtalak, hogy elmeséljek valamit. Hol vagy most?

– Egy szállodában, pontosabban a The Countessben, amit most már részben a családom birtokol. Miért?

– Van alkohol is a helyiségben?

Összevontam a szemöldököm.

– Biztos, hogy van. De nem a szobámban vagyok, hanem a földszinti bárban. Miért?

– Mert szükséged lesz némi alkoholra, ha elmondom, amit akarok.

– Mit akarsz elmondani?

– Liamről van szó.

Liam a volt pasim, egy nyugat-londoni drámaíró. Egy hónapja szakítottunk. Bár tudtam, hogy ez a legjobb döntés, a neve hallatán mégis megfájdult a szívem.

– Miről van szó?

– Ma találkoztam vele.

– Oké…

– Épp mélyen Marielle torkában volt a nyelve.

– Marielle? Milyen Marielle?

– Szerintem mindketten tudjuk, milyen Marielle.

Ugye ez valami vicc?

– Úgy érted, az unokatesóm Marielle?

– Pontosan. A kis rohadék!

Éreztem, hogy keserű epe tör fel a torkomból. Hogy tehette ezt Marielle? Amíg Londonban éltem, elég jóba lettünk.

– Nem ez a legrosszabb.

– Hanem mi?

– Megkérdeztem egy közös barátnőnket, hogy mióta kefélnek, és azt mesélte, hogy hat hónapja.

Úgy éreztem, mindjárt elhányom magam. Három vagy négy hónappal ezelőtt, amikor a dolgok kezdtek megromlani köztünk Liammel, találtam egy piros Burberry ballonkabátot a kocsija hátsó ülésén. Azt mondta, a húgáé. Akkoriban nem volt okom bármire is gyanakodni, de éppenséggel tudom, hogy Marielle-nek van egy piros ballonkabátja.

Jó ideig hallgathattam, mert Scarlett megkérdezte:

– Ott vagy még?

Kifújtam a levegőt.

– Igen, itt vagyok.

– Sajnálom, drága! Gondoltam, jó, ha tudod, hogy ne legyél kedves ahhoz a ribanchoz.

Érkezés után az unokahúgomat is fel akartam hívni; most örültem, hogy ilyen elfoglalt vagyok.

– Köszi, hogy elmondtad.

– Tudod, hogy rám mindig számíthatsz!

Bánatosan elmosolyodtam.

– Igen, tudom, Scarlett. Köszönöm.

– De jó hírem is van!

El sem tudtam képzelni, hogy azok után, amit elmesélt, bármi is jókedvre deríthet.

– Kirúgtam az egyik főszerkesztőmet. Rájöttem, hogy bizonyos tervezőkről rasszista indítékból egyszerűen nem ír.

– És ez a jó hír?

– Nem éppen. A jó hír az, hogy a főszerkesztőmnek nagyon sok ügye futott egyszerre, és egymillió órát kell dolgoznom, hogy helyettesítsem.

– Szerintem te nem ismered a „jó hír” definícióját, Scarlett.

– Említettem már, hogy az egymillió óra alatt helyettesítendő feladatok között ott van az is, hogy két hét múlva ott kell lennem egy New York-i divatbemutatón?

Elmosolyodtam.

– New Yorkba jössz?

– Pontosan! Úgyhogy foglalj nekem egy szobát abban a durván túlárazott szállodában, aminek a fele nagyapád farkáé! Küldöm az időpontot e-mailen.

Miután letettük, a pultos meghozta az étlapot.

– Egy áfonyás vodkát kérek.

– Máris hozom.

Amikor visszajött, hogy felvegye a rendelésemet, automatikusan salátát kértem. De mielőtt a pultos távozott volna, megállítottam.

– Várjon, változtathatok a rendelésemen?

– Hogyne. Mit parancsol?

Bassza meg a kalóriamennyiség!

– Egy baconös sajtburgert kérek, ha lehet, mellé káposztasalátát és sült krumplit.

A fickó elmosolyodott.

– Rossz napja van?

Bólintottam.

– Az ital is jöhet folyamatosan.

Lazán legurítottam az áfonyás vodkát. Ahogy a bárnál üldögéltem és a jegyzeteimet olvasgattam, azon merengve, hogy Liam titokban Marielle-t kúrogatta, szép lassan bedühödtem. Amikor Scarlett elmesélte, ösztönös reakcióm a megbántottság volt, de valahol az első és a második vodka között a megbántottságból düh lett.

Apám elmehet a pokolba!

Nagyapámnak dolgozom. Akárcsak apám.

És Marielle-nek béna póthaja és vékony orrhangja van.

Ő is baszódjon meg!

Na és Liam? Ő baszódjon meg a leginkább! Másfél évet pazaroltam az életemből arra a kardigános Arthur Miller-utánzatra! Tudod mit? A színdarabjai nem is olyan jók! Hatásvadászok, ahogy ő maga is!

A második vodkám negyedét egy hajtásra kiittam. Ennél rosszabb nem lehet. Azt hiszem, ez a történet jó oldala.

Úgy fest, ezt kissé elkiabáltam.

Abszolúte lehet rosszabb.

És lett is.

Mégpedig akkor, amikor Weston Lockwood megjelent, és letette a hátsóját a mellettem levő bárszékre.

– Ó, szia, Fifi!