A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

És újra felkel a nap 2020

Copyright © Pap Éva 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Pap Éva

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-29-2

Danijelnek, a legendás szabadkai
Johnnie Walker rockzenekar
fantasztikus basszusgitárosának

I.

Amikor arra eszméltem, hogy élek, és megláttam, hova kerültem, akkor gondoltam azt, hogy bizonyára meghalok. Ezzel szemben úgy éreztem, kell, hogy legyen még időm, hogy valamit rendbe tegyek, csak nem tudtam, képes leszek-e rá.

A csuklómon, a karórám helyén egy kifakult bőrsáv. Soha nem éri a nap. A kézfejembe szúrt kanülön keresztül infúzió áramlik belém, mintha a lassan kipárolgó életet csöpögtetnék vissza zavarodottan működő öreg testembe. Nehezen viselem, hogy katéterem is van. Kiszolgáltatott lettem. Ha az elszürkült falakat, a padlón az évtizedek során elkopott követ és a mellettem lévő rozsdával pettyezett kórházi asztalkát nézem, ez még jobban lehangol, de a rossz érzést valamelyest enyhítik a többszintes kórházépület emeleti ablakából látszódó fehér felhők és a közülük átszűrődő finom napfény.

A gyerekeimet alaposan megijesztettem. Amikor megtudták, mi történt, Marina eljött hozzám Újvidékről, Marko Szegedről. Azzal nyugtattam őket, hogy csak rövid időre veszítettem el önmagamat. Magda, a feleségem azt mondta, hogy összefüggéstelenül beszéltem és agresszív voltam. Én, akitől egész életében távol állt az ilyesmi.

Nem mindenre emlékszem tisztán. Egyik pillanatban az étkező komódjára hanyagul ledobált Subotičke Novinéket{1} és a Gloria magazinokat válogattam, aztán a konyhába benézve felháborodtam, mert az asztal mellett a feleségem helyett egy vadidegen nő szelte a kenyeret. Rákiáltottam, mit keres ott, mire ijedten nézett rám, ajkai remegtek, és talán el is sírta magát. Megszédültem, és mire visszafordítottam a fejem, idegen lett a falakon a tapéta, a nappaliban a modern szekrénysor és az öreg komód faragásának motívuma, elmosódott anyám festményén a nagy szerb hős, Miloš Obilić{2} alakja, és már magam sem tudtam, hogy ki vagyok és mit csinálok. Minden csak szilánkjaiban emlékeztetett az otthonomra.

Aztán itt találtam magam a kórházi vaságyon, fehér köpenyes nővérekkel és orvosokkal körbevéve. Mit számít, mit írtak a kórlapomra, felállítottam magamnak a diagnózist: ez a hosszan elnyúló vég kezdete. Jobban vagyok, és bár Vojnić doktornő – aki a még hatvan évvel korábbról, a jeszenicei katonaságban megismert szőke tündérre emlékeztet – folyton kedves és viccelődik, ám semmiképp sem engedi, hogy felkeljek.

A szüleim egy év különbséggel hunyták le a szemüket. Nekik megadatott, hogy otthon érje őket a halál. A mama csak ezért imádkozott. Velem az lehet a baj, hogy én viszont egész eddigi életemben túl keveset imádkoztam, és templomba is alig jártam. Még nem akarok utánamenni, de már most az a legnagyobb félelmem, hogy nekem több szenvedés jut, mint neki, és nem szeretnék egy ilyen nyomorúságos helyen meghalni.

Csak meredek magam elé, visszagondolva az életemre. Vajon jól tettem-e mindent, és ha nem, akkor mi lesz utána? Létezik-e örökkévalóság, amiről anyám gyerekkoromban annyit mesélt? Én sohasem tudtam elképzelni, hogyan lehetséges ez azután, hogy a test elpusztult. Vagy amikor nincs több szívdobbanás, akkor mindennek vége? Nem lesz tudatunk, nem lesznek érzéseink, emlékeink? Nem leszünk? Az is jobb, mint hogy levetkőzhetetlen lelkifurdalást vigyünk magunkkal az öröklétbe. Akárhogy is lesz, nem marad utánunk más, csak néhány kifakult fotó, és legfeljebb egy, a szekrény mélyére süllyesztett fejfedő. Mint ahogy az én apám után is csak az esküvőjén viselt, domború tetejű bunyevác{3} cilinder…

Egy ideje figyelem a galambpárt, amely a kórház udvarán álló jávorfán keres pihenőt. Nem nyugszanak, néha-néha eltűnve a szemem elől az itt-ott sárguló lombok között, egyre magasabbra szállnak az ágakon. Így jönnek föl bennem is az emlékek az örökkévalóságba vagy a megsemmisülésbe vezető úton.

A felnőttkorom küszöbéhez érkezve túl szűknek éreztem szülővárosomat, Szabadkát. Most, több mint hat évtized elteltével a hely nagyságának semmi jelentősége nincs. Annál inkább a fesztelenül bennem keringő gondolatoknak. Néha úgy érzem, megőrjítenek, mert annyira nem tudok mit kezdeni velük. Megfáradt és ijedt vagyok.

Szüleim egyedüli fiaként nagyobb lélegzetvételre vágytam, mint amekkorát magamba tudtam szippantani a Belgrádi úti házunk és a belvárosi korzó szórakozóhelyei között. Ez a negyvenes évek legvégén volt, amikor a barátaimnak már határozott elképzeléseik voltak a világról és a jövőjükről. Én még akkor sem igazán tudtam, hogy egészen pontosan mit kezdjek az életemmel, aminek, ha jól belegondolok, csak ezután jött a java.

Akkor már felfogtam, milyen gondterhes idők voltak azok. A háború után az állam elvette a családunk nevét viselő Vujković Hentesüzletet, amit apám vezetett, és néhány évvel azelőtt az apjától örökölte meg. Itt lehetett a városban a legjobb kulent kapni, ami a család féltve őrzött receptje alapján készült. De apám gyorsan reagált a helyzetre. Belátta, nem tehet mást. Látva, hogy barátai beléptek a kommunista pártba, ami után funkciót és jó állást szereztek, hamarosan követte őket, és nemsokára a November 29. Húsárugyár művezetői pozíciójában találta magát. Tito államában az volt a szlogen: nem számít, ki milyen nemzetiségű. Az a fontos, hogy emberséges és becsületes legyen. Más kérdés, ki hogyan értelmezte ezt…

Anyám előtte is az állami apparátusban dolgozott. Amikor jöttek a kommunisták, az volt a szerencséje, hogy magyarként beszélt szerbül. Így megmaradt az állása, és úgy vettem észre, hogy a munkáját is élvezte. Mivel mindig szeretett emberek között lenni, szervezkedni, gyűlésekre járni, nem sokkal később a népfront bizottsági elfoglaltsága egy hobbival ért fel neki.

Sokat gondolkodtam a házasságukról, és hogy szerették-e egymást, de szemtől szemben soha nem firtattam. Voltak hangosabb időszakaik, amikor azt láttam, hogy apám a szokásával ellentétben mindennap megborotválkozik és kölnit locsol magára. Aztán túlságosan is csendes idők jöttek, amikor meg mintha bánatában ivott volna. Vajon apám megcsalta anyámat? És anyám őt?

Akármit is mutatott a látszat, azt gondoltam, az én szüleimmel nem történik meg, ami másokéval. Felnőttként már tudom, minden szülőnek vannak titkai, amiket nem mond el a gyerekének, és van olyan, amit csak vele oszt meg.

Az érettségi után az egyetem miatt néhány évre elkerültem otthonról, Szarajevóba. Anyám a leveleiben egyszerűen közölte, hogy apám gyakran csak másnap, csatakosan került elő az éjszakai csavargásból. El tudtam képzelni, mit érezhetett, és olykor miért ringatta el magát sírva az én ágyamban. Előfordult ilyen akkor is, amikor még otthon laktam velük, de akkor legalább ott voltam mellette, és a mindent jelentettem neki. Ha rosszkedvű voltam, elővettem a harmonikámat, amit apámtól kaptam tizenkettedik születésnapomra, és játszottam rajta néhány dalt.

Már nagyobb voltam, amikor anyám felvilágosított, hogy ők ketten megszűntek egymás számára férfiként és nőként létezni. Mégis, valami összetartotta a házasságukat, és együtt maradtak életük végéig. Úgy haltak meg, mint azok az öregek, akik nem tudnak egymás nélkül élni. Az egyik elmegy, és egy évre rá követi a másik. Előbb apám távozott, aztán a mama.

Hozzá tényleg szorosan kötődtem. Valami erős, földöntúli szeretet volt ez anya és egyetlen gyermeke között. A leveleiben megírta, ha álmában bajom esett. A legtöbbször tényleg történt velem valamilyen apró baleset. Néha úgy érzem, mintha még most is, a halála után húsz évvel árgus szemmel figyelne és aggódna értem, mint ahogy tette egész életében. Talán túlságosan is szorított magához, bennem kereshette a boldogságát. Az azonban bizonyos, hogy cserébe mindenek elé helyezte az én előrejutásomat, még a Szarajevóba utazásomat követően is. Fogadni mertem volna, bánatában átsírta az indulásom előtti éjszakákat, és csodáltam, hogy utána egész nap képes volt mosolyogni.

Aznap este a szobában együtt csomagoltuk össze a holmijaimat. Anyám, a biztonság kedvéért, bőröndöm megmaradt üres zugaiba tömködött még néhány meleg zoknit.

– Mijo, tudod, hogy én Belgrádnak örülnék. De úgy lesz, ahogy te szeretnéd. – Láttam, hogy a mosolya mögött szomorúság bújik meg.

– Nem maradok ott örökre – vigasztaltam, miközben megemeltem a harmonikámat. Szerettem rajta játszani, de látva a padlón a feszesre tömött bőröndöket, úgy döntöttem, majd egy következő alkalommal viszem magammal.

Néha fürödtem, néha fuldokoltam anyám szeretetében. Ő sugallta azt is, hogy közgazdaságtant tanuljak. Talán ez is közrejátszhatott abban, hogy az újonnan alapított szarajevói egyetemet választottam, ami majdnem háromszor olyan messze volt, mint például a belgrádi.

Azt hiszem, sokáig mégsem nyugodott bele a döntésembe, és képes volt mindent megmozgatni az érdekemben. Mindenfelé voltak kapcsolatai. A városházán, a szakszervezetnél, a népfrontnál. Egyik levelében leírta, annyira aggódott miattam, hogy zöld egyenruhásokkal álmodott, akik engem kerestek. Másnap valóban megjelent nála két finom úriember Belgrádból. Őket legalább ismerte a népfronton keresztül, aminek apámmal bizottsági tagjai is voltak. Szerencsére előtte vette ki a sütőből a friss kolbászt, és a kemencéből a kenyeret. El tudom képzelni, hogy a kényes fővárosi népség már az illatokkal félig eltelt. Tőle soha senki nem ment el éhesen, és bizonyára jóllakatta őket. Biztosították is róla, hogy ha azon a nyáron csak egy kicsit készülök a felvételi vizsgára, akkor elintézik, hogy a gazdasági egyetemről áttegyenek Belgrádba, az orvosira.

Nem erőltettem meg magamat az ügyben. Addig egy túlságosan védett burokban éltem, ahol anyám mérnöki precizitással adta az útmutatókat az élethez. Azonban egy kiszámíthatatlanabb világra vágytam, ahol nincs minden előre eltervezve, és magam vehetem kezembe a sorsomat.

Szabadkán volt egy barátom, a Takács Pali. Együtt jártuk végig a középiskolát. Ha valaki nem tudott meglenni a nők nélkül, az ő volt. Én fordítva. Úgy vettem észre, hogy a nők nem tudtak meglenni nélkülem. Így tökéletes párost alkottunk, és a barátom velem tartott, akivel jóban-rosszban szövetséget kovácsolva vágtunk bele életünk legelképesztőbb kihívásába. Úgy éreztük magunkat, mint a láncra vert kutyák, amelyek alig várják, hogy szabadon eresszék őket.

1950 szeptemberének egyik ködös hajnalán a vonaton zötykölődtünk, a fejem fölött, a poggyásztartón a meglehetősen nehéz bőröndökkel. Anyám napokon keresztül gondosan csomagolta be a holmikat, amiket szükségesnek tartott: ruházatot, „túlélő”-felszerelést, vagyis tűt, cérnát, kisollót, ragtapaszt és tartós élelmet: sajtot, száraz kolbászt, füstölt szalonnát, oldalast. Az egész napos fárasztó úton, amikor a velem szemben ülő barátomat hosszabb időre elnyomta az álom, elgondolkodtam a jövőmről, a leendő második otthonunkról, a fejlődésnek indult városról, amely sokkal több lehetőséget ígért.

Ahogy Zenica és Doboj közt valahol Bosznia lenyűgöző, fenyvesekkel borított hegyeinek képét raktároztam el az agyamban, a közelmúlt is élénken ott kavargott még. Sértettség – erre a szóra gondoltam, amely Zorica kissé szégyenlős arcát öltötte magára. A lánnyal látásból ismertük egymást a Mladost{4} tánciskolájából. Egyik alkalommal egész délután ő volt a partnerem, és tánc közben hol csillogó szemmel nézett rám, hol lesütötte a tekintetét. Abból már tudhattam volna, hogy mást gondolunk egymásról. Cha-cha-cha közben megbicsaklott a bokája, és fájlalta. Elkísértem a még ma is macskaköves Harambašić utcától egészen a Gajeváig, ahol lakott. Nem tudhattam előre, hogy ő ezt udvarlási szándéknak vette.

Egyik este a baráti társasággal a Lloyd kerthelyiségében sört iszogattuk, amikor megkért, vonuljunk félre. Nem sejtettem, hogy mit akar. Könnyek közt kérdezte, hogy miért nem viszonzom az érzéseit. Nehéz volt a tudomására hoznom, hogy a kapcsolatunk, amely jóformán el sem kezdődött, már véget is ért. Pedig azt az elején elmondtam neki, hogy az egyetem miatt szeptemberben évekre elhagyom Szabadkát. Eszem ágában sem volt újabb kapcsolatba kezdeni, hiszen ott volt még Jelica is, aki a féléves együttjárásunk végére jobb barát lett, mint barátnő. Vele nem sokkal azelőtt szakítottunk. Ennek ellenére nem voltam meggyőződve róla, hogy megértette vagy belenyugodott volna.

A két lány a hirtelen megnőtt távolság dacára is ragaszkodott hozzám, és leveleket írtak, amelyekben magukat hibáztatták, hogy nem voltak elég jók velem, pedig én milyen rendes ember vagyok, és győzködtek, hogy bocsássak meg. Alig várták, hogy a következő ünnepkor otthon legyek. Később, a tanulás ürügyén egyre ritkábban válaszoltam nekik, de mivel anyám jómodorra tanított, ezért továbbra is udvarias voltam velük. Csak megvártam, amíg ők maguk feladják a részemről már amúgy is halott kapcsolatot, ami Jelicának jóval hosszabb ideig tartott…

Most egy nővér lép az ágyamhoz. Őrá nem emlékszem. Üdvözöljük egymást, de utána szótlan, az arca rezzenéstelen. Talán nincs jókedve. Ellenőrzi az infúziót, megigazítja a párnámat, aztán azt mondja, majd még jön, és eltűnik a szemem elől.

Az ablak felé nézek. A délutáni napfénnyel együtt beszűrődik egy nosztalgikus érzés. Annak ellenére, hogy az ötvenes évek rázósak és lépten-nyomon veszélyekkel tarkítottak voltak, mégis megragadtunk minden lehetőséget, hogy éljük az életet. Élveztük is, amennyire lehetett – olykor mit sem törődve a következményekkel –, és közben lubickoltunk a szabadságban. Volt, hogy túlságosan is.

Most, amikor szembesülök azzal, hogy bármikor kiszállhat belőlem az élet, némely események árnyékként követnek, pedig rég homályba kellett volna, hogy vesszenek.

Akár el is mondhatnám őket valakinek. Talán a fiamnak, Markónak, mint férfi a férfinak, hogy a lelkemet és a szívemet ne nyomja tovább a teher, de egyelőre marad a mélyen belülről feszítő hallgatás.

II.

Egy hete, hogy hazahoztak a kórházból. Úgy néz ki, megmaradok, pedig magam is megijedtem, hogy itt a vég. A feleségem kapott szabadságot a könyvelőirodától, hogy itthon ápoljon.

Amíg éltek a szüleim, a mama főzött ránk, mivel együtt laktunk vele és a papával. A haláluk után, ami nagyjából egybeesett azzal, hogy nyugdíjba vonultam, húsz éven keresztül én készítettem az ebédet, azzal vártam Magdát délutánonként. Ő akkor még csak negyvenhat éves volt. Amikor ránézek, most is fiatalnak látom.

Ha valakik évtizedekig élnek együtt, mint mi, akkor számukra az idő múlása nem a testen és az arcokon megjelenő ráncokban nyilvánul meg, hanem abban, hogy mennyire függenek egymástól. Az asszony annyira a részem, hogy fizikai fájdalmat érzek, amikor nincs itthon, és egész délelőtt figyelem az órát, alig várom, hogy hazaérjen. Fél három után tíz perccel, ha még nem zörög a zárban a kulcs, akkor már aggódom miatta. Ő megrögzött féltékenységnek veszi, én meg tagadom, hogy az lenne. Most főz, és én a teraszon, a mogyorófa lombja alatt élvezem a koraőszi napsütést. Újra a boszniai emlékek törnek fel bennem – hirtelen, mint egy gyorsvonat, ahogy a kanyarból előtűnik.

Mire késő este megérkeztünk Szarajevóba, addigra nem csak fizikailag távolodtam el a szülővárosomtól és mindentől, ami hozzákötött. Könnyebbnek éreztem magam. Mintha a lelkem egy darabját hagytam volna ott, hogy a helyén keletkezett űrt betölthessem újabb tapasztalatok, barátok, emlékek és szerelmek lenyomatával.

A vasúti kocsi ajtaján kilépve a szívem már hevesen dobogott. Fáradtságtól elcsigázottan, de a megérkezés örömével mélyen felsóhajtottam, és akkor egy ismeretlen ízt éreztem meg. Nem a számban, hanem egész bensőmben, ahogy bizseregve áramlott végig a fejem tetejétől a lábam ujjáig. Az volt a szabadság íze. Jó régen, pontosan hatvannégy éve történt.

A házhoz, ahol közös szobát béreltünk, mehettünk volna valameddig villamossal is. A vasútállomástól mégis gyalog tettük meg az utat a sugárúton, hogy rögtön érezzük a város hétvégi pezsgését még az esti órákban is. A régi, oszmán kori bazárhoz, a Baščaršijához érve bőröndjeimet már mázsás súlyúnak éreztem. A barátom könnyedén vitte az övét. Ő szerencsés volt. Mondjuk, attól függ, honnan nézzük. Az anyja megígérte neki, hogy néhány hét múlva személyesen elhozza utána a befőtteket és savanyúságokat. Jó volt ez később is, mert a mama küldött vele nekem sült húst, gyümölcsöt és házi süteményt. Az ilyen szülői látogatások alkalmával azonban úgy viselkedtünk, mint az úri gyerekek, és szó sem esett a szórakozásról. A nőkről meg főleg nem…

A sötétben elcsigázva, de lelkesedéstől fűtve közeledtünk az egyre keskenyebb, meredek utcákon fel a Bakijska dzsámi mögötti házhoz, ahol a szobát béreltük. Útközben éhesen szívtuk magunkba a valamelyik közeli vendéglőből jövő rostélyos füstjének zsíros szagát, amely addigra a csípős hegyi levegővel keveredett. Semmihez nem hasonlítható, ma is érzem, ha rá gondolok.

Vesna, a háziasszony pongyolában nyitott ajtót, miközben a szeméből dörgölte ki az álmot. Nem volt sem kedves, sem barátságtalan. Az első benyomások alapján nem lehetett megállapítani, hogy az ottlakásunk mégis egy barátság kezdete lesz-e, vagy egy szigorú, üzleti és bizalmi alapon működő kapcsolat. Utólag tudom, hogy ez rajtunk is múlott.

Belépve a szűk előszobába öreg bútorok és dohos, utoljára talán a háború előtt meszelt falak szaga járta át a levegőt. Az egyik falon festmények, tájképek, csendéletek kicsinyített, megfakult másolatai függtek, és fotók: Tito a partizánokkal harcol és Tito modellt áll egy szobrásznak. A szemben levő oldalon élettelen testekként dudorodtak ki a fogasokra akasztott kabátok. Továbbhaladva a földszinten a fürdő, a konyha és még három ajtó következett. A nő felvezetett minket az emeleti közös szobánkba.

– Három gyerekem van… – közölte váratlanul. – Elkészítettem az ágyatokat – mutatott a megvetett fekhelyekre.

– Olyan a dunna, mint otthon – jegyeztem meg. Mintha anyám súgott volna, mit kell tennem, hogy jó benyomást keltsek, és mosolyt erőltettem magamra. Ő utána elfordult a másik irányba, és folytatta.

– A legnagyobb a lány, és a két kamaszodó fiú… Az apjuk a háborúban halt meg – Kimérten barátságosnak tűnt, de szomorúnak láttam, ahogy kevés, szoros kontyba fogott haját hátrasimította a kezével. – És van még egy-egy szekrény a ruháknak.

Palira néztem, s kissé megemeltem az állam, hogy a nőre, aki ilyen rövid idő alatt ismeretlenül elmondja nekünk az életét, arra ne olyan közömbös arckifejezéssel bámuljon.

– Nagyon kedves – fordult erre felé lelkesen a barátom.

– Majd ha hűvösebbre fordul az idő, hozunk fel fát, és begyújtunk a kályhába – tette hozzá Vesna asszony.

Jó lenne tudni, mi lehet Palival! Néhány éve találkoztam vele, amikor egy közös ismerősünket kísértük utolsó útjára a bajai úti temetőben. Pali összébb ment, de még így is majdnem egy fejjel volt magasabb nálam, és épp olyan vékony, mint a régi időkben. Mesélte, hogy megözvegyült, de van élettársa. Soha nem bírta a magányt. A többiek… Nehéz, ha szóba kerülnek. Jócskán megfogyatkozott a régi társaság. Nem arra gondolok, hogy nem járunk többé össze, hanem hogy szép lassan mindenki elmegy. És mennyi mindent visz magával az ember, amit magára szedett egy életen át! Gyakran egészen apró, jelentéktelen titkokat, amelyek megférnek benne, mint egy anyajegy az ember hátán. De az olyan súlyosak, mint amilyen nekem is van, azok mocorognak odabent, és nem hagynak nyugtot. Ha kitudódnak, akár meg is változtathatnák több ember életét. De nem tudom, hogy ezt valóban szeretném-e…

Pizsamára vetkőzve didergető hideg volt bent. A duplatokos ablak arra volt jó, hogy amit a mama adott (füstölt szalonnát és kolbászt), egy madzaggal belógassam rajta, mert a tok és a keretek közötti résnek köszönhetően gyönyörűen ki-bejárt a levegő. A kolbásznak jót tett, nekünk kevésbé. Befeküdve a dunyha alá csak hajnalban éreztem, hogy a vastag zokniban izzad a lábam.

Anyám legtöbbször az egészségemért aggódott, és mikor ezt megtudta, akkor már – a hideg miatt – az eddigieknél is jobban. Azt tanácsolta, keressek egy darab cserepet, melegítsem meg a tűzhelyen, tekerjem több réteg újságpapírba, és azt tegyem az ágyamba. Télen, amikor hetekig félméteres hó volt Szarajevóban, és metsző hideg szél fújt az utcákon és az ablakunkon át, többször így tettem elviselhetőbbé a helyzetet…

Időbe telt, mire megszoktuk az éjjeli és hajnali zörejeket is. Az ajtónk nyikorgásának a hangját fent, és meg tudtuk különböztetni az asszony, a lánya, Ismeta, valamint a fiúk szobaajtajának hangját lent. Meg a fapadlóét éjjelente, amikor csak úgy magától megreccsent, vagy a másik talpa alatt, amikor az az asztalhoz lépett egy pohár vízért.

Ilyen padló volt otthon a szobámban. A mama azt is megírta, ha felpolírozta, és hogy utána olyan fényes lett, mint új korában. Úgy várt engem haza minden alkalommal. Ez is a mi nem szokványosan szoros kapcsolatunk része volt…

Huszonkét éve, hogy elment. Olyan jó meleg a kockás plédje, amit esténként tévénézés közben terített magára. Az egyik szélén teljesen szétfoszlott. Mindegy, hogy tél van, vagy nyár, betakarom vele a lábamat, ha fázik. Nóra, a menyem pedzegette, hogy ki kellene dobni, mert azt mondja, egy ilyen rongydarab rontja a nappali összképét. Amikor ezt meghallottam, ráförmedtem, ami ritkán jellemző rám. Aztán elnézést is kértem tőle. Ő nem tudhatta, én pedig nem mondtam, hogy szegény anyám elméje a halála előtt már nem mindig volt teljesen tiszta, és olyankor előfordult, hogy megszaggatta a pléd szélét. Mintha valaminek az emlékét akarta volna végérvényesen semmissé tenni. A pléd marad, amíg élek. Ez az egyetlen, amin keresztül fizikailag is érzem őt.

Volt még valami. Otthon, az egyetemi időszak alatt, az akkori házunkban, az udvarra néző ablakom előtt állt egy orgonafa. Madarak fészkeltek rá, és a csicsergésükre ébredtem.

Szarajevóban a ház mögötti dzsámi müezzinjének imára hívása ijesztett fel pirkadatkor. Akkor átfordultunk a másik oldalunkra, és leggyakrabban újra álomba mélyedtünk. Pali, ha néha nem tudott visszaaludni, valamelyik újabb kiszemelt lányról fantáziált, és olyankor a paplan alatt matatott magán. Nem láttam, csak hallottam. Ha nagyon zavart, másnap reggel a tudtára adtam, hogy az ágyamig elhallatszik a fitymacsattogás, de őt ez nem igazán érdekelte.

Később, már emberibb időben megszólalt egy katolikus templom harangja a távolból. Ha nagyobb ünnepekre nem tudtam hazamenni, olyankor eleget tettem anyám kérésének, hogy legalább öt percre bemenjek egy imára, mert ő hitt ezek erejében, így mindig megnyugodott, hogy Isten felé teljesítettük a kötelességünket. Ez is egy módja volt annak, hogy boldoggá tegyem őt, mivel úgy tűnt, szegénynek másban nincs túl sok öröme. És nem is esett különösebben nehezemre.

Az első reggel, amikor a barátom a nadrágja sliccével matatva feljött a fürdőszobából, és becsukta maga mögött az ajtót, odaállt mellém, miközben az ingemet gomboltam. Suttogva beszélt:

– Képzeld, láttam a lányt! A ruháján keresztül olyan kis hegyes mellűnek tűnt. Még most is áll a faszom.

– Ne tedd! – vágtam rá, mert elképzeltem, hogy ebből semmi jó nem származhat.

– Miért? – tette a naivat, és nem akartam elhinni, hogy nem tudja, mire gondolok.

Mielőtt válaszoltam volna, kopogtak az ajtón. Vesna asszony volt az.

– Fiúk, lent a konyhában a dzsezva, főzhettek magatoknak kávét. És… elfelejtettem mondani, hogy Ismetának udvarlója van. Pártvezető a fiú apja.

Palira néztem. Tudtam, hogy az asszony egészen biztosan elkaphatta lent a tekintetét, amikor a lányt nézte, és az gyanút ébresztett benne.

– Vesna asszony, meghívhatom egy darab ruszki tortára? – mentettem a helyzetet anyám süteményével, mintha előre láttam volna, hogy ha Pali így halad, annak nem lesz jó vége.

Az asszony, amint később kiderült, általában nem volt valami derűs természetű, de a diókrémes szeletet ahogy fogyasztotta, meglágyult az arca. Elmondta a lányáról, hogy nem szeret tanulni, és ebből egyértelmű volt, hogy neki az lenne a szerencsés, ha jól házasíthatná ki. Értettem, hogy ne mi legyünk azok, akik ezt elrontják.

Pali szókimondó volt. A szexről bármikor tudott beszélni. Ha elutazott haza, otthon mindig talált valakit, valamelyik korábbi barátnőt, akitől ő sem szabadult meg, mint én. Csak az volt kettőnk között a különbség, hogy ő nem is akart. Amikor én Szarajevóban maradtam, akkor megírta, hogy mozi helyett mit csináltak a lánnyal hajnalig az ágyban. És később, amikor már nekem is volt barátnőm, nem felejtette el megkérdezni, hogy mi csináljuk-e azt. Azt válaszoltam neki, nyugodjon meg, tudom a dolgomat.

A tortaevés estéjét követő reggel Pali valamivel korábban elindult, hogy bepótolja feliratkozását az eszperantóra. Mivel a hallgatóknak egy idegen nyelvet is fel kellett venniük, és akkoriban mindenhol azt harsogták, hogy ez a nyelv majd közelebb hozza az embereket egymáshoz, felkapott lett, és mi is ezt választottuk. Ha nincs eszperantó, később nincs Olja, az a különleges, vörös, szeplős lány.

Fentről, aktatáskámmal a hónom alatt megindultam lefelé a sötét és szűk előszobába, amely fényt csak a bejárati ajtó keskeny ablakán keresztül kapott. A fogason lógó kabátok takarásában láttam meg Ismetát. Nyúlánk, vékony teste volt, és ahogy a tükör elé hajolt, a haját fenyőzöld fémcsatokkal tűzte föl. Hallhatta a lábam alatt a lépcső nyikorgását, de csak amikor leértem, akkor fordult felém, és mutatkozott be. Apró, mélyen ülő szemei voltak, és ahogy Pali barátom is megállapította, nem túl nagy, hegyes mellei. Nem különösebben fogott meg. Én a húsosabb lányokat kedveltem.

Ahogy elkezdődtek a rendszeres egyetemi előadások, egyik nap később értem haza, és a szobánk padlóján véletlenül egy zöld hajcsatba rúgtam bele.

– Csak nem? – kérdeztem, és a cipőm orrával böködtem, mielőtt lehajoltam érte.

– Mire gondolsz? – nézett a szemembe Pali. A tekintete nem árulta el, mégis pontosan tudtam, hogy érti a kérdést.

– Rád. Hogy te nem vagy normális! – huppantam le az ágyra, és csak bíztam benne, hogy nem lesz baj.

Az első napokban az egyetemen, két előadás közti időben Palival felmentünk a legfelső, harmadik emeletre. A kerengőből le lehetett látni a földszinti aulába, de a zsongás közepette, a korlátra támaszkodva úgy bámultuk a keskeny Miljacka folyót, mint akik életükben nem láttak olyat. Az épület előcsarnoka és széles lépcsőfeljárója a szabadkai gimnáziuméra emlékeztetett. Otthon, amikor kinéztem az ablakon, egy barátságtalan, zárt udvarra nyíltak az ablakok, itt meg a folyó túl oldalán, a város fölé magasodó Trebević-hegyre.

A barátommal akkor, ott szerbül beszélgettünk, ahogy mindenki más is Szarajevóban. Idehaza hol így, hol magyarul. Mivel Palinak a magyar volt az anyanyelve, nekem a bunyevác, és a másikét kevésbé beszéltük tökéletesen, egy idegen könnyen összezavarodhatott volna, ha meghallja, hogy időnként átváltunk, mondjuk, magyarra, vagy egy sajátos, a kettőből összegyúrt nyelvre.

Ahogy ott támaszkodtunk a korláton, hirtelen odalépett hozzánk egy majdnem olyan magas fiatalember, mint én, és csak kicsit volt vékonyabb nálam.

– Vi ste Lale?{5} Ti is…?

Az elnyújtott hanglejtésünkről ismerte fel, hogy szabadkai vagy környékbeli vajdaságiak vagyunk, ahogy én is bárkiről megmondom, bosnyák vagy horvát, és még azt is, hogy belgrádi vagy újvidéki. De az, hogy ki milyen nemzetiségű, akkoriban egyáltalán nem számított.

– Te is Szabadkáról? – kérdeztük egyszerre Palival, és kezet ráztunk vele.

– Ceco Terzin – mutatkozott be, és közben csillogott apró fekete szeme.

Meghívott bennünket a hétvégi nagy zsurkára az egyetemi klubba, ahol a Zeleni Vukovi{6} nevű zenekar lépett föl. Annak volt a dobosa. Örültem, hogy olyan zenész, aki vitte is valamire, nem úgy, mint én. Anyám a zenetanulásomat is támogatta, de nem ezen múlt. Hiányzott belőlem az akarás. Megelégedtem azzal, hogy az otthoni társaságban néha előkapom a harmonikát, és előcsalogatom belőle a repertoárom mindössze egy tucatnyi dalát.

Tudtuk, hogy ott a helyünk a klubban. Hiába sugallta azt anyám, mi csak tanuljunk, és majd, ha ünnepre hazamegyünk, szórakozhatunk pihenésképpen. A szabadkai mozgalmas társasági élet után nem gondoltuk, hogy majd itt ágyba gyökerezünk.

Lázasan készültünk. Frissen borotválkoztunk – én akkor hagytam meg először a bajuszomat. De a tükörben nézegetve az arcomat elbizonytalanodtam, jól érezném-e magamat, ha egy ismeretlen környezetben egy számomra is szokatlan külsővel jelennék meg. Végül levágtam.

A klub az egyetem épületén belül működött, egy bársonyfüggönyös, nagyobb teremben. Ahogy az utcai sötétségből beléptünk, időbe tellett, hogy a nagy lámpák erős fényét megszokja a szemem.

Tito életnagyságú, színes portréja mindenütt jelen volt. Itt is, akár a borbélynál, a hentesüzletben, az irodákban, a hivatalokban, a tantermekben, az otthonokban. Középiskolás éveimben egy nap például arra értem haza, hogy apám az előszobánkban két kampósszöget ütött az állótükörrel szembeni falba. Anyám, egészen biztosan emlékszem, még le sem cserélte a munkában viselt kiskosztümét, mellette állt, kezében bekeretezett fotókkal. Egyiken Tito, másikon a marsall kumroveci szülőháza. Apám, miután felakasztotta azokat, rám nézett.

– Válassz magadnak egyetemet, fiam! – biztatott elégedetten, és tekintete egy villanásnyira átsiklott a képekre, aztán anyámra, majd vissza rám. Gyanítom, akkor léptek be a pártba.

Tito képe az egyetemi klubban a terem bejáratával szembeni falon lógott. Bal oldalán Edvard Kardelj, aki „a kettes számú”-ként híresült el a szocialista hierarchiában. Jobbján Aleksandar Ranković, akkori belügyminiszter – mellesleg egy évvel később a marsall esküvői tanúja, amikor ’52-ban feleségül vette Jovankát. Majdnem, mint egy családi képgyűjtemény a falon. Csakhogy akkoriban eszünkbe sem jutott ennek láttán elhúzni a szánkat, mert annak gyorsan híre ment volna, és nem akartunk átnevelésre menni a Goli otokra, arra a kietlen rabszigetre, ahol aztán akkoriban sokaknak nyoma veszett. A hely nevét, és amit hallottunk, hogy mi történt ott, nem ejtettük ki a szánkon, még a nyolcvanas években sem. Aki pedig megjárta a földi poklot, annak még ma is nehezen ered meg a nyelve…

{1} A szerb nyelven megjelenő Szabadkai Hírlap.

{2} A szerb népi eposzok hőse, akinek természetfeletti ereje volt.

{3} Délszláv népcsoport a Bácskában és Magyarországon, főleg Baja környékén.

{4} Ifjúsági egyesület Szabadkán.

{5} – „Lálók vagytok?” A vajdasági férfiakat hívják Lálónak, jellegzetes hanghordozásuk alapján.

{6} Zöld Farkasok.