A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jana Aston: Wrong (Wrong #1), 2015

Fordította

FARKAS MELINDA

Copyright © 2015. Wrong by Jana Aston

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Németh Renáta, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-80-6

Kristi Carolnak, aki egész évben elviselte a bizonytalanságomat, Beverly Tubbnak, aki jobban szerette az első piszkozatot, mint én, és Julie Hussnak ajánlom, aki nélkül biztos, hogy nem foghatnánk kezünkbe ezt a könyvet

1

– Sophie! Itt a kedvenc vásárlód! – csapja a konyharuhát a hátsómhoz Everly, miközben szélesen vigyorog.

– Everly, fogd be! Még meghallja!

Basszus! Máris paprikavörös vagyok. Luke. Minden kedd reggel bejön. Ez a reggeli műszakom fénypontja itt, a kampuszon üzemelő kávézóban. A Pennsylvaniai Egyetemen tanulok, és közben dolgozom. Az Ébresztőnek főként diplomás, vagy olyan diákok a vendégei, akik az egyetem területén kívül élnek.

Luke egyértelműen a diplomás kategóriába tartozik. Nem tudom pontosan, mivel foglalkozik, de mindig nagyon drága öltönyben, és nyakkendőben robog be az Ébresztőbe, nem úgy, mint a kollégista fiúk, akiket általában a tréningnadrágjukról és valamilyen feliratos pólójukról lehet felismerni. Tíz vagy tizenöt évvel lehet idősebb nálam, de nem számít. Ez a férfi gyönyörű, és azt hiszem, bejön nekem, ami azért nem szerencsés, mert van pasim. Egy korban hozzám illő pasim. Egy jelentéktelen kamasz szerelem, értitek?

De Luke… már attól nedves lesz a bugyim, ha kávét rendel. Nagyon magas, majdnem egy kilencven, szerintem. Sűrű, sötét haja, barna szeme, és olyan szempillája van, amiért bármelyik lány ölni tudna. Ma sötétszürke öltönyt választott, hozzá szilvakék színű nyakkendőt. Mindjárt elájulok!

A keze… teljesen megbabonáz! Hosszú ujjak, tökéletesen tiszta körmök. Annyira… szakavatottnak tűnnek! Nagyon sokszor fantáziálok a kezéről és a testemről. Biztosan tudja, hogyan használja őket. Fogadok, percek alatt bevégezném… azok a tökéletes ujjak tudnák, hogyan fickándozzanak, miközben a hüvelykujja a csiklómra szorul. Egy kézzel eljuttatna a csúcsra, miközben a másikkal a mobilján telefonál.

Olyan sokat álmodozom róla! Alapja nincs sok, csak a keddenkénti kávékészítés, és a pénztárgépbe pötyögött ellenérték. Mindig készpénzben. Még a vezetéknevét se tudom! Sőt, a keresztnevét is csak azért, mert belehallgattam egy telefonbeszélgetésébe, miközben előhúzott egy húszdollárost a pénztárcájából. „Luke vagyok. Mondja meg dr. Kallamnek, hogy sürgős. Rendben, várok.”

Sajnos nem valószínű, hogy ábrándozna rólam. Valószínűleg a nevemet se tudná, ha nem lenne odatűzve a kötényemre.

– Sophie.

Mindig a nevemen szólít. Jó reggelt, Sophie! Egy sötét pörkölésűt kérek, Sophie. Azt hiszem, van egy kis tejszínhab az orrán, Sophie. Persze, mert összevissza fröcsköl, oké?

– Sophie?

Basszus. Megszólított, én meg itt fantáziálok!

– Elnézést! Ööö… elmerengtem.

Most meg vigyorog. Gazember!

– Egy nagy adag sötét pörkölésűt parancsol?

– Legyen kedves – csúsztatja felém az ötdolláros bankjegyet. – Szép napot, Sophie! – mondja, majd mosolyogva kisétál a kávézóból.

Nézem, ahogy távolodik. Innen büntetlenül méregethetem. Az ajtó bezárul, de én addig bámulom, amíg el nem veszítem szem elől.

– Hú! Ez aztán tüzes! – legyezi magát Everly egy papírtáskával. – Micsoda gerjedelem! Vagy túl meleg lenne idebent?

– Elég legyen!

Imád ugratni. Minden héten ez megy. Luke biztosan hallja, ahogy mögöttem kuncog. Ráadásul Everly mindig úgy csinálja, hogy tőlem kelljen kérnie. Ha ő áll éppen a pultnál, amikor Luke belép, azonnal talál valami tennivalót, és onnan nézi, ahogy olvadozom. Annyira nyilvánvaló!

– Elég ebből a rejtélyes fickóból. Kötélnek állsz végre, és lefekszel Mike-kal, vagy sem? Mióta is húzod már? Egy hónapja? Ez nagyon hosszú idő egy kiéhezett kollégista srácnak! Ráadásul te vagy a legöregebb szűz a kampuszon. Az összes kampuszon!

– Nem az én hibám, hogy két évig jártam egy meleg sráccal – simítok el egy tincset a fülem mögé, és védekezőn keresztbe fonom a karomat.

– Hahó! Föld hívja Csipkerózsikát! Nem volt furcsa, hogy egy olyan huszonkét éves sráccal randizol, aki meg se próbálja becserkészni a lompost? – folytatja Everly, miközben egy marék kávébabot szór az ipari darálóba, és felhúzza az egyik szemöldökét.

Odanyújtok neki egy negyvenöt dekás Ébresztő-címkés tasakot, majd a szemközti pultnak dőlök.

– Azt hittem, tisztel. Nem gondoltam, hogy fél a puncitól – vallom be őszintén, lábfejem a szőnyeg szélét rugdossa. – Hagyta, hogy leszopjam – teszem hozzá, hátha így felmentést nyerek.

Everly felhördül.

– Igen. De csak sötétben.

Beharapom az ajkam, és elkapom a tekintetem.

– Istenem! Csak vicceltem! Ne haragudj, Sophie! Most komolyan! A srácok imádják nézni, ahogy eljátszadozunk velük, Scott pedig biztosan azt képzelte, valami fickó szájában van a farka, szóval… Jaj, ne! Csak rontok a helyzeten!

Everly ledobja a tasakot, a kávészemek ide-oda pattognak a pulton, a földre is jut belőlük.

– Nagyon sok fiú szeretne megkaparintani, Sophie! – ölel magához Everly. – Higgy nekem! Luke is! Az a pasi rögtön megmártaná magát benned, csak attól tart, kiskorú vagy.  Egyébként is jobb, ha Mike-kal kezded. Magas, sötét és sármos, és a szerszáma is tuti, hogy nagy.

– Igazán hatásosan fogalmazol, Everly. Talán könyvet kellene írnod – szabadítom ki magam az öleléséből, és tüstént söpörni kezdem a kávészemeket.

– Akárhogy is, tessék kötélnek állni Mike-kal, oké? Ess túl rajta. Mike jó lesz. Nagyon dögös. Én elkapnám egy körre!

– Everly!

– Persze csakis óvszerrel. Fő a biztonság! És ugye kértél már időpontot az iskolaorvostól? Mindig kétféle fogamzásgátlót használj, én ugyanis még nem készültem fel arra, hogy nagymama legyek – huppan fel a hátsó pultra, és nézi, ahogy a kávészemekkel küzdök. – Ott, balra van még pár!

– Everly. Huszonegy éves vagy, és nem vagyunk rokonok. Nem lehetnél nagymama.

– Mindegy. Szemantika.

– A szemantika egészen mást jelent. Milyen szakra is jársz? – nézek fel rá. Everly leemel egy muffint a süteményes pultról, majd módszeresen lehámozza róla a papírt.

– Camden professzor szakára – válaszol teli szájjal. – Ami sokkal jobb, mint ez. Mégis ki fizet ezért a mocsokért?

– Te biztos nem.

A muffin a szemetesben landol.

– Igen, kértem időpontot, holnap, munka után megyek a klinikára. Leborotváltam a lábam, meg minden – azzal lehúzom a csuklómról a hajgumit, és copfba fogom barna fürtjeimet, mielőtt lehajolnék, hogy kiürítsem a lapátot.

– És mi van a vagináddal? Bozótirtás is volt? – nyúl most egy karamellel borított brownie után.

– Neeeem – válaszolom lassan. – Nem hinném, hogy a nőgyógyász csupasz puncira számítana, nem igaz?

– Atya ég! Ez a brownie nem semmi! Mindjárt elélvezek! Mennyit kérünk ezért? – kérdezi, bár szerintem egyáltalán nem érdekli, hiszen rá se pillant az árcímkére. – Istenem! Kérsz egy harit?

Nemet intek.

– Alig várom, hogy végre orgazmusod legyen! Na nem a brownie-tól, hanem egy pénisztől! Persze, nem ezen a hétvégén lesz, hacsak Mike nem szuper tehetséges. Ahhoz meg nem elég öreg, én már csak tudom! Ajánlom, hogy azért a nyelvével vagy az ujjaival kielégítsen, nehogy kellemetlen legyen az első alkalom! Szóval igen, Mike-nak talán tetszene a csupasz punci. Összehozlak Leah-val. Varázslatosan bánik a gyantával!

Everly a félig megcsócsált brownie-t a pultra helyezi, majd előkapja a mobilját a zsebéből, én pedig egy új vendéggel foglalkozom. Mire végzek a közepes vaníliás-mogyorós lattéval, és újra Everly felé fordulok, már le is tette, és újra a brownie bűvöletébe esett.

– Mindent elintéztem. Csütörtök. A címet már átküldtem. Nagyon szívesen!

– Everly! Egy szóval sem mondtam, hogy gyantáztatok!

– Ne légy nyuszi! Egy nőgyógyászati vizsgálat sokkal kellemetlenebb, mint a gyantázás. Hidd el, imádni fogod! És szex közben mennyei, ahogy dörzsölődik! Istenem… – mosolyodik el kajánul. – Na és a farmerben! Esküszöm neked, egész pénteken gerjedt leszel csak attól, hogy a gatyád a csupasz puncidat dörzsöli.

– Ez a beszélgetés teljesen értelmetlen.

– Miről beszélgettek, csajok? Meztelen párnacsata a koleszban?

– Fogd be, Jeff! – vágja rá Everly, és még csak fel se néz a brownie-ból.

– Nem beszélhetsz így velem, Everly. Én vagyok a főnök. Ez függelemsértés.

Jeff negyedéves az egyetemen, ahogy mi, de az apukájáé ez a kis kávézólánc, ezért ő lett az üzletvezető.

– Te pedig nem zaklathatsz minket, mégis megteszed. Hívjuk fel apucit? Megvitatjuk a szexuális zaklatási keresetemet, te pedig előadhatod a függelemsértési nyavalyádat.

– Jól van – motyogja Jeff. – Legalább szállj le a pultról, és írd fel a romlott listára az összes kaját, amit elloptál. A leltár sosem stimmel, ha itt vagy – jegyzi meg, majd sarkon fordul, és visszamegy az irodájába.

Ami nem is igazi iroda, csak egy asztal a raktárban, mögötte egy gurulós bőrfotel, amit egy hétvégén szerzett a Costcóban, és úgy tolta be a hátsó ajtón, mintha egy kisebb birodalmat igazgatna, nem pedig a diáktársait egy kávézóban.

Everly leugrik a pultról, és motyog valamit az orra alatt.

– Micsoda jövő vár rá! Középvezetőként bosszant majd mindenkit, ha már motiválni képtelen.

– Nem olyan rossz ő… – próbálom védeni Jeffet, de Everly nem ért velem egyet. – Oké, tényleg rémes – vallom be végül.

– Így van – azzal visszafordul a negyvenöt dekás zacskóhoz, a gyantázás pedig szerencsére feledésbe merül. Még nem tudom, mi lesz azzal az időponttal. A ma délelőtti már így is elég fejfájást okoz.

2

A műszakom ezután tejeskávék, jeges mokkák, kampuszra tartó tanulók és a közeli cégeknél dolgozó diplomások végeláthatatlan soráról szólt. Miután végeztem, elsétálok a közeli buszmegállóba. Alig egy órám van odaérni az egyetemi klinikára, semmiképp sem akarok elkésni. Az óvszer könnyen beszerezhető, de a fogamzásgátló tablettához recept kell, amihez nőgyógyászati vizsgálat szükséges. Ha most ezt kihagyom, ki tudja, mikor kapok új időpontot.

Az egyetemnek saját buszjárata van, ami körbejárja a kampuszt, de az Ébresztő pár háztömbbel távolabbra található, ezért is jár olyan kevés egyetemista hozzánk. Jócskán benne járunk már az őszben, hideg van, ezért szorosabbra húzom magamon a kabátot, és megszaporázom a lépteimet. Hála az égnek, a busz pont akkor érkezik a megállóba, amikor én. A következő csak negyedóra múlva jön, szóval örülök, hogy elcsíptem.

Lényegében egyedül utazom, hiszen késő délelőtt van, a diákok vagy órán vannak már, vagy még alszanak. A rendelő csak pár megállónyira van a Market Streeten, az Ébresztő és a kollégiumom között félúton. Eddig csupán egyszer jártam ott, még elsősként, amikor a bentlakók fele torokgyulladást kapott.

Minden nagyon csendes a klinikán. A recepciós úgy tűnik, halálra unja magát, néhány diák ül a váróban, mélyen elmerülve a mobiljukban. Kapok egy adag kitöltendő nyomtatványt, a recepciós arra is felhívja a figyelmemet, hogy minden egyes oldalt alá kell írnom, mielőtt visszaadom neki.

Leülök, és gyorsan végigszaladok a kérdéseken. Név, diákazonosító, telefonszám, allergiák, gyógyszerek, a család egészségügyi kórtörténete, és persze az utolsó menstruációm időpontja. Elmosolyodom, mert átfut az agyamon, hogy egy műszak Everlyvel ennél sokkal kínosabb. Miután végzek, a tollal együtt visszaadom a recepciósnak a pakkot, majd visszatérek a helyemre.

Pár másodperc múlva a nővér engem szólít. Hála az égnek! Remélem, gyors lesz minden, és fél óra múlva már egy recepttel a kezemben szambázhatok kifelé.

A nagyon szimpatikus, mosolygós, zebracsíkos gumikesztyűt viselő nővér kéri, hogy szólítsam Marie-nek. Ahogy belépek az ajtón, rögtön szóval tart, és elkísér a vizsgálóba, ahol megméri a súlyomat és a vérnyomásomat, majd elmagyarázza, hogy minden ruhámtól és a fehérneműmtől is meg kell szabadulnom. Ki ne tudná, hogy bugyiban nem lehet nőgyógyászati vizsgálatot végezni, de inkább ráhagyom.

– Mi szél hozta ma a doktor úrhoz, Sophie? – néz rám Marie a kórlap mögül egy kedves mosoly kíséretében. Fogadok, az unokái mind imádják. Három is van neki. A hétvégét nála töltötték, és teljesen lestrapálták. Mindezt az előkészületek alatt mesélte el, majd meg is mutatta, hogyan bohóckodtak.

– Fogamzásgátlót szeretnék szedni – igyekszem minél magabiztosabbnak tűnni, bár elég kínos a helyzet, hiszen a jövőbeli szexuális életem a téma, és Marie nagyon hasonlít a nagymamámra. Engem ő nevelt fel, az anyám elsőéves főiskolás volt, amikor születtem, és meghalt, mielőtt betöltöttem volna a kettőt.

– Helyes, okos lány! Nagyon bölcs dolog, ha kézben tartjuk a fogamzásgátlást – bólint helyeslően. – Járt már korábban nőgyógyásznál?

– Nem.

– Nos, akkor szerencséje van! Keddenként délelőtt dr. Miller rendel. Ő vezeti a szülészeti osztályt a kórházban, de pár órát besegít itt, nálunk is. A többiek nem a gyengédségükről híresek. Most kérem, vetkőzzön le, és máris visszajövök a doktor úrral.

Az ajtót sebesen behúzza maga után, én gyorsan levetkőzöm, a bugyimat és a melltartómat elrejtem a farmerem és a pólóm közé, mintha illetlenség lenne elöl hagyni őket. Felkapom a rettegett kórházi papírpongyolát, és felülök az ágyra. Basszus! A zokni! Marie nem mondott semmit a zokniról! Azt tudom, hogy a fehérneműt le kell venni, de mi van a zoknival? Melyik a gázabb: ha leveszem, vagy ha nem? Ezen agyalok, amikor kopogtatnak az ajtón, és kérdezik, kész vagyok-e. A zokni tehát marad.

Kinyílik az ajtó, Marie jön elöl…

Utána Luke.

A kávézós Luke!

A ma reggeli zakóját fehér orvosi köpenyre cserélte, viszont a szilvakék színű nyakkendő, amitől teljesen elaléltam pár órával ezelőtt, még mindig ott díszeleg a nyakában.

Szent isten! Egy nőgyógyászról fantáziálok! A saját nőgyógyászomról!

3

– Jól van, kedveském? – vágja be maga mögött az ajtót Marie, és egy tálcán különféle eszközöket tol a vizsgálóasztal mellé. – Szóltam dr. Millernek, hogy ez lesz az első, nagyon kíméletes lesz.

Sanyarú állapotom kiíródik az arcomra. Luke-ra nézek. Amikor bejött, mintha kissé megtorpant volna, de már semmi jelét nem adja ilyesminek.

– Sophie… – pillant a kórlapra. – Tisdale. Tisdale kisasszony, azt hiszem, már találkoztunk, igaz?

Ez most valami vicc? Lehet ez a helyzet még ennél is kínosabb? Nem is emlékszik rá, hogy ki vagyok? A pasiról, akiről már hetek óta minden egyes kedden különféle álmokat szövögetek, kiderül, hogy a nőgyógyászom, ráadásul – vagy talán így van jól? – rám se ismer.

– Ébresztő! – vágom rá. Istenem! Még ez is! – A kávézó – teszem hozzá, de nyoma sincs az arcán a felismerésnek.

Újra lenéz a kartonomra.

– Egyetemi hallgató, huszonegy éves.

Végigfut az adatokon, ujja diszkréten dobol a mappa szélén, majd belenéz a hátsó lapokba is.

– Fogamzásgátló-receptet szeretne? – néz egyenesen a szemembe, s a szívem azonnal kétszázzal ver. Nem teljesen így képzeltem azt, amikor csak rám figyel.

– Így van – válaszolok.

– Gondolkodott már rajta, milyen megoldás lenne a legmegfelelőbb? A tabletta talán a kényelmes megoldás egy ilyen fiatal nő számára, de lehet szó spirálról is, bár azt inkább csak szülés után javaslom. Ott van még a tapasz és a hüvelygyűrű, mindkettőnek van előnye és hátránya.

– Tablettát – vágok közbe. – A tabletta jó lesz.

– Nem tudom eléggé hangsúlyozni, hogy a biztonsága érdekében a fogamzásátló tabletta mellett az óvszer használata javasolt, de ha vállalja a kockázatot, és mindketten leteszteltetik magukat, akkor eltekinthet tőle.

– Oké, így lesz.

Luke megtorpan.

– Így lesz, vagy így tesz? Csupán egy alkalom is elég, Sophie – figyelmeztet, miközben megmossa a kezét, majd módszeresen szárazra törli. – Aktív szexuális életet él?

– Hát… nem.

– Tehát nem volt szexuális kapcsolata az elmúlt négy hétben?

– Nem. Még sosem.

Luke egy pillanatra megáll, tekintete találkozik az enyémmel.

– Értem – mondja, majd kissé megrázza a fejét, és a szemetesbe dobja a papírtörlőt. – Az emlővizsgálattal kezdünk, utána jöhet a szűrővizsgálat. Kenetet veszek, bár nem hinném, hogy probléma lenne. A klinika egy héten belül felhívja, ha eltérést tapasztalnánk – magyarázza, és az eszközökkel teli tálcára néz. – Marie, hozna egy kisebb hüvelytükröt? Gondolom, nem probléma.

Marie felpattan az ajtó melletti székről, és gyorsan elhagyja a szobát. Amint becsukja maga mögött az ajtót, Luke újra rám néz. Kezem az ölemben pihen, suta, zokniba burkolt lábam megállás nélkül előre-hátra himbálózik, miközben Luke az állát dörzsöli.

– Átirányíthatom egy másik orvoshoz, ha kényelmetlenül érzi magát, Sophie.

– Jól vagyok! – vágom rá azonnal, bár telibe talált, de ha beismerném, csak még rosszabbul érezném magam.

Luke arca megfeszül, kézfeje a nyakára vándorol. Hogy lehettem ennyire bolond? Ez az eddigi leghosszabb idő, amit együtt töltöttem vele, ráadásul anélkül, hogy egy pult választana el minket, mégsem vagyok képes ellenállni neki! Tudom, hogy nem helyes, hogy baromság, hogy az egész csak kitaláció. Vajon ki tudom majd fizetni a terápiát, amire egyértelmű, hogy szükségem van?

Marie visszatér, és letesz egy műanyagba csomagolt tárgyat a tálcára. A síri csendben hallani, ahogy puffan a fémlapon. A nővér már az ajtó melletti székben elmerülve lapozgatja a Good Housekeeping magazin egy ősrégi számát.

– Feküdjön az ágyra, Sophie.

Luke arca nem árul el semmit. Odalép az ágyhoz, megfogja a csuklóm, a fejem fölé emeli, és egy futó pillantást vet az arcomra, mielőtt elengedné a kezem.

Ujjai a papírköntösöm felé igyekeznek. Nehogy beindulj, nehogy beindulj, nehogy beindulj, Sophie! Ezt mantrázom, és a plafonra szegezem a tekintetem.

Egy motivációs plakátot ragasztottak pont az ágy fölé. Muszáj felnevetnem, ráadásul pont akkor, amikor Luke a mellemhez ér.

– Bocsánat, talán hideg a kezem?

– Nem, a keze tökéletes – vágom rá ösztönösen. Mintha egy apró mosoly suhanna át az arcán, mielőtt újra a plafonra koncentrálok.

– A plakát – mutatok felfelé a szabad kezemmel.

Elég vicces, hogy épp egy ilyen plakáttól várják, hogy elterelje a páciens gondolatait. Vagy pont azért került oda, hogy lekössön, és itt tartson, az ágyon? Újra elnevetem magam, és most már Luke is felnéz a plafonra.

Basszus! Megkeményedtek a bimbóim? Ez normális, ugye? Nem csinál semmi különöset, de mégis, ott van a keze a mellemen. Igen, a bimbóim reagálnak. Most oldalról simít, majd körkörös mozdulatokat végez, majd finoman megcsippantja a hegyét. Istenem! Nehogy már kéjesen felmorduljak! Milyen jó érzés! Biztosan illetlenség, de ez van. Luke végül visszahajtja rám a papírköntöst, majd átsétál a másik oldalamra.

Itt lenne az ideje nem Luke-ként, hanem dr. Millerként gondolni rá. Megint elfojtok egy kacagást. Azt hittem, hogy bankár vagy ügyvéd, a drága öltönyei és a menő nyakkendői miatt. De nőgyógyász! Amikor fantáziáltam róla, sosem így végeztük, bár talán ez lett volna a helyes. Máris teljesen felizgatott…

Marie azt mondta, ő a szülészet vezetője. Akkor bizonyára sebész, és a sebészeknek tényleg finom kezük van. Eszembe jut, hányszor kényeztettem magam azt képzelve, hogy Luke ujjai érintenek, és azonnal felforrósodik a puncikám.

Nem. Ez annyira helytelen! Mégis milyen lány az, aki beindul egy orvosi vizsgálattól?

Luke gumikesztyűbe burkolja tökéletes ujjait. A sötétkék színű anyag megzavar. A tévében mindig fehér gumikesztyűt használnak az orvosok, nem? És egyáltalán, hogy jutott ez most az eszembe?

– Sophie, kérem, csússzon az ágy végébe, és tegye fel a lábát a kengyelbe.

Marie-re pillantok, aki még mindig a Good Housekeepinget olvassa. Leereszkedem, ahogy kérte, és azon tűnődőm, vajon nem vagyok-e túlságosan nedves. Egyáltalán mennyire kellene síkosnak lennem egy ilyen helyzetben?

– Egy kicsit még lejjebb. Így, most jó.

A szívem majd kiugrik a helyéről. Luke dögös, de azért ez mégiscsak túlzás. Betolom a lábfejemet a kengyelbe, és hátradőlök. Kezem a mellkasom alatt pihen összekulcsolva, ujjaim egy percre se állnak meg. Túl nagy a csend.

– Tehát minek is a vezetője? A kórházban. A nővér említette, hogy csak kedd reggelente van itt.

Luke megáll.

– Igen. A szülészet vezetője vagyok.

– Akkor műtéteket meg ilyesmiket is végez? Mármint, amikor nem önkénteskedik egy ilyen klinikán.

– Igen, Sophie. Műtéteket meg ilyesmiket is – mondja, majd odagurul a székével az ágy végéhez. – Most érezni fogja a kezem a belső combjánál.

Beállítja a közelben lévő lámpát, majd be is kapcsolja. Jesszus! Meg vagyok világítva? Nem elég a plafonon lévő fénycső?

– Nyugalom. Először külsőleg vizsgálom meg – és már érzem is lágy érintését a testemen.

Hányszor volt már a lábam között képzeletben! Ez annyira gáz! Sophie, koncentrálj, ez egy rendelő, ne égesd le magad!

– Szóval akkor bírja az egyetemistákat? Ezért önkénteskedik?

Basszus. Most biztosan azt hiszi, kéjencnek gondolom. Érzem, ahogy megtorpan a keze. A vaginámon! Igen, épp a vaginámhoz ért, amikor azzal gyanúsítottam, hogy az egyetemista lánykák miatt van itt. Szent ég!

– A családom adományozta az egyetemnek ezt a klinikát sok évvel ezelőtt, maga akkor talán még nem is élt, Tisdale kisasszony. A dédapám orvos volt, és szabadidejében segített, ahol tudott. Én az ő tiszteletére szintén ingyen dolgozom heti pár órában.

Hallom, ahogy Luke felemel egy műanyagba csomagolt valamit a tálcáról, majd kibontja. Olyan a hangja, mint amikor a pedikűrös felnyit egy steril eszközt, mielőtt nekilátna a lábamnak. Remek! Ezentúl majd ott is felizgulok! Más se hiányozna! Bőven elég, hogy a nőgyógyászomat bálványozom.

– A meddőség és a veszélyeztetett terhesség a specialitásom. A pácienseim tehetősek – folytatja, a gurulós szék kereke halkan megcsikordul a linóleumon. – A kétségbeesetten gyermekre vágyó nők szöges ellentétei azok, akik semmiképpen sem szeretnének teherbe esni. Ennek a klinikának az a célja, hogy a diákok könnyen hozzájuthassanak a fogamzásgátlóhoz és a rendszeres szűrővizsgálatokhoz, így a jövőbeli terveiket nem veszélyezteti egy nem várt terhesség. Ez az, amit heti pár órányi munkával támogatok.