A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Clare Mackintosh: I See You, 2016

Copyright © Clare Mackintosh, 2016

First published in Great Britain in 2016 by Sphere,
an imprint of Little, Brown Book Group.

This Hungarian language edition is published
by arrangement with Little, Brown Book Group, London.

Hungarian translation © Laik Eszter, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerzőfotó © Astrid di Crollalanza

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Kékesi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-44-8

Szüleimnek, akiktől oly sokat tanultam.

Ugyanazt csinálod mindennap.
Pontosan tudod, merre mész.
Nem vagy egyedül.

1.

A mögöttem álló férfi olyan közel van hozzám, hogy a tarkóm nyirkos a leheletétől. Néhány centivel előbbre csúsztatom a lábam, és hozzányomódom egy szürke, ázottkutya-szagú nagykabáthoz. Mintha november beköszönte óta egyfolytában esne, gőzölögnek az egymáshoz zsúfolódó forró testek. Egy aktatáskát préselnek a combomhoz. Ahogy a szerelvény megrázkódik a kanyarban, a körülöttem állók súlya tart meg. Egyik kezemmel önkéntelenül a szürke kabátnak támaszkodom. A Tower Hill megállónál ingázók tucatjait okádja ki a vonat, de kétszer annyit szippant magába; mindenki elszántan igyekszik hazafelé a hétvégére.

– Használják a kocsi belsejét is! – hangzik a megafonból.

Senki nem mozdul.

A szürke kabát már eltűnt, a helyére araszolok, mert így legalább elérem a kapaszkodót, és már nem kapom a nyakamba az idegen lihegését. A táskám átcsúszott a hátamra, magam elé rángatom. Két japán turista hatalmas hátizsákot cipel a mellkasán, másik két ember helyét elfoglalják. A kocsi túlsó végéből egy nő elkapja a pillantásomat, ahogy rájuk meredek; találkozik a tekintetünk, és a nő együttérző fintort vág. Csak egy pillanatig tart a szemkontaktus, aztán lenézek a lábamra. Körülöttem különféle lábbelik: nagyméretű, fényes férficipők a hajszálcsíkos nadrághajtókák tövében; színes, magas sarkú női cipők, amelyek elképesztően keskeny orrban végződnek. A lábak között látok egy pár fényes harisnyát, áttetsző fekete nejlon, a viselője lábán világító fehér sportcipő. Nem látom, kihez tartozik, de úgy képzelem, huszonéves lány lehet, a tűsarkúja terjedelmes kézitáskájában lapul, vagy a munkahelyén egy fiókban.

Én soha nem viseltem magas sarkút nap közben. Alig nőttem ki a tornacipős korszakomból, terhes lettem Justinnal, és nem volt helye a tűsaroknak sem a Tesco pénztárában, sem amikor a tipegő gyerekemmel bumliztam végig az utcán. Mostanra már okosan szervezem ezt is. Egy óra a vonaton a munkába, másik egy óra haza. Elbotlani a lepusztult mozgólépcsőn? Hogy nekem jöjjenek a babakocsik és a biciklik? És mindezt minek? Nyolc órát ülök egy íróasztalnál. A magas sarkút különleges alkalmakra tartogatom. Magam által választott egyenruhában járok: fekete nadrág és egy csomó rugalmas felső, amit nem kell vasalni, és éppen csak megfelelnek irodai viseletnek. Egy kardigánt mindig bent tartok az alsó fiókban a forgalmas napokra, amikor a reménybeli ügyfelek egyfolytában nyitogatják az ajtót és kiengedik a meleget.

A vonat megáll, kinyomulok a peronra. Innen felszíni közlekedéssel megyek tovább; s bár sokszor ugyanakkora a zsúfoltság, mint a metróban, mégis jobban szeretem. Nem érzem jól magam a föld alatt; nem kapok levegőt, bár tudom, hogy csak képzelődöm. Olyan munkahelyről álmodom, amelyik elég közel van ahhoz, hogy gyalog járhassak, de erre ugyan várhatok: a jobb állások az első kerületben vannak, megfizethető ingatlanárak viszont csak a negyedikben.

Várnom kell a vonatra. A jegykiadó automata melletti állványról elveszek egy London Gazette-et. A főcímek a mai dátumhoz illően ijesztőek: november 13., péntek. A rendőrség újabb terrorista összeesküvést leplezett le: az első három oldal tele van az észak-londoni lakásban lefoglalt robbanóanyagok képeivel. Továbblapozok a szakállas férfiak fotóiról, és elindulok, hogy megtaláljam a bemélyedést az aszfaltburkolaton a vágány mellett, ahol majd kinyílik a kocsi ajtaja. Gondosan úgy helyezkedem, hogy még az előtt bejuthassak kedvenc helyemre, hogy a kocsi megtelne; az üléssor végére, ahol nekitámaszkodhatom az üveg válaszfalnak. A kocsi többi része hamar megtelik, és én gyors pillantást vetek azokra, akik még állnak. Enyhül a bűntudatom, mert látom, hogy nincsenek köztük idősek vagy szemmel láthatóan várandós nők. Bár lapos cipő van rajtam, fáj a lábam, annak köszönhetően, hogy szinte egész nap az iratszekrények előtt álltam. Az iratkezelés amúgy nem az én feladatom. Dolgozik nálunk egy lány, akinek az a munkaköre, hogy fénymásolja az ingatlanok adatait és rendben tartsa az iratszekrényeket, de most két hétig Mallorcán üdül. Ma jöttem rá, hogy hetek óta egyáltalán nem szortírozta az iratokat. A lakóingatlanok összekeveredtek az üzletiekkel, a kiadások az eladásokkal, én pedig elkövettem azt a hibát, hogy ezt megemlítettem.

– Akkor jobb lesz, ha megoldod, Zoe – utasított Graham.

Így aztán ahelyett, hogy előjegyeztem volna a megtekintéseket, álltam a huzatos folyosón Graham irodája előtt, és azt kívántam, bárcsak tartottam volna a szám. A Hallow & Reed amúgy nem rossz munkahely. Régebben hetente egy nap végeztem a könyvelést, aztán az irodavezető szülési szabadságra ment, és Graham megkért, hogy helyettesítsem. Könyvelő voltam, nem személyi asszisztens, de a pénz jól jött, én pedig korábban elveszítettem pár klienst, úgyhogy kaptam az alkalmon. Három évvel később még mindig itt vagyok.

Mire a Canada Waterhez érünk, a tömeg megritkul, már csak azok állnak, akik amúgy sem akarnak leülni. A mellettem ülő férfi annyira szétveti a lábát, hogy arrébb kell húzódnom, és amikor a szemközti utasokra nézek, két másik férfit is látok, aki ugyanezt teszi. Szándékosan csinálják? Vagy valamilyen ősi ösztöntől vezérelve próbálják mindenki másnál fontosabbnak mutatni magukat? A közvetlenül előttem álló nő megmozdítja a bevásárlószatyrát, meghallom egy borosüveg összetéveszthetetlen koccanását. Remélem, Simon nem felejtett el berakni egyet a fridzsiderbe: hosszú volt a hét, és pillanatnyilag semmi másra nem vágyom, csak lekuporodni a kanapéra és tévét nézni.

Néhány oldallal később a London Gazette-ben egy korábbi X-Faktor-döntős a „hírnév átkáról” panaszkodik, aztán jön egy vita a magánszférára vonatkozó törvényekről, ami majdnem egy egész oldalt elfoglal. Olvasom, de nem fogom fel a szavak értelmét. Nézegetem a képeket és átfutom a főcímeket, hogy ne érezzem úgy, teljesen kimaradok a hírekből. Az idejét sem tudom, mikor olvastam el egy egész újságot, vagy néztem meg egy híradót az elejétől a végéig. Mindig csak foszlányokat látok a Sky Newsból reggelizés közben, vagy a főcímeket futom át valaki válla fölött munkába menet.

A vonat a Sydenham és a Crystal Palace között leáll. Valaki dühösen felsóhajt, de nem fárasztom magam azzal, hogy megnézzem, ki az. Már besötétedett, és amikor kinézek az ablakon, csak a saját arcom tekint vissza rám; még annál is sápadtabb, mint a valóságban, és eltorzítja az eső. Leveszem a szemüvegem, és megdörzsölöm a nyomát az orrom két oldalán. Recsegve rázendít a hangszóró, de olyan halk és torz a bejelentés, hogy lehetetlen kivenni, miről szól. A jelzőlámpa hibájától kezdve a vágányokon fekvő holttestig bármi lehet.

Remélem, nem egy holttest. A pohár borra gondolok, és arra, hogy Simon megmasszírozza a lábamat a kanapén, aztán bűntudatom támad, hogy mindjárt a saját kényelmem jár az eszemben, és nem érzem át a szegény öngyilkos lélek elkeseredését. Biztos vagyok benne, hogy nem erről van szó. A holttestek a hétfő reggelek tartozékai, nem a péntek estéké, amikor a munka még három boldog nappal odébb van.

Nyikorgás, aztán csend. Bármi okozta is a leállást, el fog tartani egy darabig.

– Ez nem jó jel – szólal meg a mellettem ülő férfi.

– Hát… – válaszolom diplomatikusan. Továbblapozok az újságban, de nem érdekel a sport, utána főleg hirdetések meg színházi kritikák jönnek. Ha így haladunk, csak hét után érek haza – inkább csak valami könnyű vacsora lesz az eltervezett sült csirke helyett. Hét közben Simon főz, péntek este és a hétvégén pedig én. Ha megkérném, akkor most is megtenné, de nem akarom. Nem várhatom el, hogy minden áldott este főzzön nekünk – nekem és a gyerekeimnek. Talán majd útközben veszek valami készételt.

Az üzleti híreket kihagyom, megnézem a keresztrejtvényt, de nincs nálam toll. Úgyhogy elolvasom a hirdetéseket, hátha találok valami munkát Katie-nek – vagy magamnak, ami azt illeti, bár tudom, hogy soha nem hagynám ott a Hallow & Reedet. Jól fizetnek, és ismerem a dörgést. Ha nem ilyen volna a főnököm, tökéletes lenne. Az ügyfelek kedvesek, legtöbbször. Általában kezdő vállalkozók, akik irodát keresnek, vagy jól menő cégek, amelyek nagyobb helyben gondolkodnak. Lakossági megbízónk nincs sok, de az üzletek fölött levő lakások elkelnek a fiatalok és a szétköltözők körében. Elég sok olyan emberrel találkozom, akik nemrég váltak szét. Időnként, ha olyan a hangulatom, megmondom nekik, hogy tudom, min mennek keresztül.

– És jól sült el a dolog? – kérdezik mindig a nők.

– Életem legjobb döntése volt – jelentem ki magabiztosan. Ez az, amit hallani akarnak.

Nem találok semmilyen állást egy tizenkilenc éves lánynak, aki színésznőnek készül, de behajtom az oldal sarkát, ahol egy hirdetésben irodavezetőt keresnek. Nem árt, ha tudom, mi a helyzet a piacon. Egy pillanatra elképzelem, ahogy bemegyek Graham Hallow irodájába, beadom a felmondásomat, és közlöm vele, hogy nem tűröm tovább, hogy úgy beszéljen velem, mintha a csicskása volnék. Aztán megnézem az irodavezetői pozícióért ajánlott fizetést, és visszaemlékszem, milyen sokáig tartott, amíg nagy nehezem elértem, hogy legyen annyi pénzem, amiből meg is tudok élni. Nem úgy tartja a mondás, hogy jobb a biztos rossz, mint a bizonytalan jó?

A Gazette utolsó lapjait a kártérítési igények és finanszírozási ügyek foglalják el. Gondosan kerülöm a hitelek reklámjait – ilyen kamatok mellett őrültnek vagy nagyon elkeseredettnek kell lenni, hogy valaki kölcsönt vegyen fel –, és a lap alját kezdem böngészni, ahol a különböző partnerkereső szolgáltatásokat reklámozzák.

Férjes asszony diszkrét, alkalmi kapcsolatot keres. Fotókért küldj sms-t ANGELnek a 69998-as számra.

Inkább az üzenetért fizetendő horribilis összeg láttán ráncolom a homlokomat, mint a felajánlott szolgáltatás miatt. De ki vagyok én, hogy mások cselekedeteit elítéljem? Éppen lapoznék, belenyugodva, hogy valami pénzügyi témáról olvassak, amikor „Angel” hirdetése alatt meglátok egy másikat.

Egy pillanatig azt gondolom, hogy biztosan elfáradt a szemem: erősen pislogok, de ez nem változtat semmin.

Annyira el vagyok merülve, hogy észre sem veszem, amint a vonat újra nekilódul. A hirtelen indulástól oldalra dőlök, automatikusan kitámasztom magam a kezemmel, közben hozzáérek a szomszédom combjához.

– Bocsánat!

– Semmi baj, nem számít. – A férfi mosolyog, én kényszeredetten viszonzom. De a szívem kalapál, és szemem a hirdetésre szegeződik. Ugyanúgy ott a figyelmeztetés a hívás díjára, mint a többi bekeretezett hirdetésnél, és a legfelső sorban látni a 0809-es hívószámot. Az internetes oldal címe www.findtheone.com. „Találd meg az igazit.” De én a fotót bámulom. Közeli felvétel egy arcról, de jól látszik a szőke haj és a fekete pántos póló egy darabja is. Idősebb a bájait kínáló többi nőnél, de egy ilyen szemcsés fotóról nehéz pontosan meghatározni a korát.

Csakhogy én tudom, hány éves. Tudom, hogy negyven.

Mert a nő a hirdetésben én vagyok.

2.

Kelly Swift a Central metróvonal szerelvényének közepén állt, és oldalra dőlt, hogy meg tudja tartani az egyensúlyát, miközben a vonat kanyarodott. Két kölyök – tizennégy-tizenöt évesnél nem idősebbek – nyomakodott fel a Bond Streetnél, és egymást túlharsogva káromkodtak, ami egyáltalán nem illett középosztálybeli kiejtésükhöz. Túl késő volt az iskola utáni foglalkozásokhoz, és már sötét is volt odakint. Kelly remélte, hogy hazafelé tartanak, nem pedig bele az éjszakába. Ahhoz még túl fiatalok.

– Nem szégyelled magad? – A fiú felnézett, fesztelenségét zavarodottság váltotta fel, ahogy meglátta ott állni Kellyt. A nő olyan arcot vágott, mint az anyja szokott régen, mire a tinédzserek elhallgattak, dühükben elpirultak és hátat fordítottak, hogy az ajtók csukódását tanulmányozzák. A korát tekintve akár az anyjuk lehetne, gondolta bánatosan Kelly, és elképzelte, hogy harmincéves korában van egy tizennégy éves gyereke. Több régi iskolatársnőjének már csaknem ilyen fiatalon voltak gyerekei; Kelly Facebook-oldalán rendszeresen megjelentek a büszke családi fotók, sőt előfordult, hogy maguk a gyerekek jelölték be ismerősnek. Ennyi elég is, hogy az ember öregnek érezze magát.

Kelly elkapta a kocsi másik felében álló, piros kabátos nő pillantását, aki elismerően bólintott, látva, milyen hatással volt a fiúkra.

Kelly válaszul rámosolygott a nőre.

– Szép kis nap…

– Szép, most, hogy vége – nevetett a nő. – Jön a hétvége, nemdebár?

– Én dolgozom. Keddig nem is lesz megállásom. – És akkor is csak egy nap, aztán megint egyfolytában hat nap robotolás, állapította meg magában, és lélekben felnyögött a gondolatra. A nő döbbenten nézett. Kelly vállat vont. – Valakinek muszáj, nem igaz?

– Hát persze. – Ahogy a vonat az Oxford Circus előtt lassított, a nő elindult az ajtó felé. – Remélem, nyugalmas lesz a hétvégéje!

Ez beletrafált, gondolta Kelly. Az órájára nézett. Kilenc megálló Stratfordig, teljesíti a feladatot, aztán indul vissza. Nyolcra, talán fél kilencre otthon lesz. És reggel hétkor újra bent. Nagyot ásított, még a kezét sem tette a szája elé, és azon tűnődött, van-e otthon valami ennivaló. Három másik emberrel lakott egy házban, akiknek a teljes nevét csak az előtérben gondosan kitűzött lakbércsekkekről tudta, amikor minden hónapban eljött a fizetés ideje. A tulajdonos a nappalit is hálószobává alakította, hogy maximalizálja a bevételt, így csak az aprócska konyha maradt az egyetlen közös helyiség. Mindössze két szék fért el benne, de a lakótársai beosztásának és változó munkaidejének köszönhetően Kelly néha napokig nem futott össze egyikükkel sem. A legnagyobb szobát Dawn, az ápolónő foglalta el. Fiatalabb volt Kellynél, de sokkal háziasabb, és néha hagyott egy-egy adag ételt a mikró mellett egy Kellynek szóló élénk rózsaszín cédulával: Jó étvágyat! Kelly gyomra megkordult, ahogy az ennivalóra gondolt, és az órájára nézett. Délután több dolga akadt, mint gondolta; a jövő héten túlóráznia kell, különben soha nem ér a végére.

A Banknél felszállt néhány üzletember, és Kelly gyakorlott szemmel nézegette őket. Első pillantásra teljesen egyformának tűntek: rövid haj, sötét öltöny, aktatáska. Az ördög a részletekben rejlik, gondolta Kelly. Szemügyre vette a halvány csíkozást, a hanyagul a szatyorba lökött könyv címét, a drótkeretes szemüveget, melynek egyik szára kissé ferde volt, a barna bőr óraszíjat a fehér pamuting ujja alatt. A fickók sajátos megjelenésükkel tűntek ki a szinte egyforma férfiak sorából. Kelly nyíltan, egykedvűen figyelte őket. Csak gyakorol, mondta magában, nem érdekelte, hogy az egyik férfi felnézett, és meglátta, hogy Kelly hideg tekintettel bámulja. Kelly azt hitte, a férfi elkapja a tekintetét, ehelyett kacsintott, és a szája magabiztos mosolyra húzódott. Kelly a férfi bal kezére pillantott. Nős. Fehér bőrű, jó felépítésű, körülbelül száznyolcvan centi magas, az álla borostás, ami valószínűleg még nem látszott néhány órával korábban. Kabátján belül egy ottfelejtett sárga tisztítócímke villant. Olyan egyenesen állt, hogy Kelly fogadni mert volna, hogy azelőtt katona volt. Külseje jellegtelen, de Kelly felismerné, ha újra látná.

Megelégedett ennyivel, és figyelmét most az újonnan beáramló utasok felé fordította, akik a Holbornnál szálltak fel, és megkeresték a maradék ülőhelyeket a kocsiban. Majdnem mindegyiknek telefon volt a kezében; játszottak, zenét hallgattak, vagy egyszerűen markolászták a készüléket, mintha a tenyerükhöz nőtt volna. A kocsi másik végében valaki felemelte a telefonját, és Kelly ösztönösen elfordult. Turisták, fotózzák az ikonikus londoni metrót, hogy otthon mutogathassák, de Kelly nem volt elragadtatva az ötlettől, hogy háttérként szolgáljon valaki pillanatfelvételén, amit nyaralás közben készít.

Fájt a válla, ahol a falnak csapódott, mert túl szorosan vette be a kanyart, ahogy futott lefelé a mozgólépcsőn, be a peronra a Marble Archnál. Pár másodperccel maradt csak le, és bosszantotta, hogy hiába szerzett be egy nagy horzsolást a felső karjára. Legközelebb gyorsabb lesz.

A vonat befutott a Liverpool Streetre; rengetegen álltak a peronon, és türelmetlenül várták, hogy kinyíljanak az ajtók.

Kelly pulzusa felgyorsult.

Ott, a tömeg közepén, a túlméretezett farmerek rengetegében félig elrejtőzve, kapucnis felsőben, baseballsapkában ott volt Carl. Kelly azonnal felismerte, és – bármennyire szeretett volna már otthon lenni – nem tudott továbbmenni. Ahogy a férfi beleolvadt a tömegbe, világosan látszott, hogy a másodperc tört részével előbb látta meg Kellyt, mint Kelly őt, és ugyancsak nem lelkesedett a találkozásért. Kellynek gyorsan mozdulnia kellett.

Leugrott a vonatról, pont mielőtt az ajtók sziszegve bezáródtak mögötte. Először azt gondolta, szem elől tévesztette, de aztán meglátta a baseballsapkát nagyjából tíz méterrel maga előtt. Nem szaladt, de gyorsan cikázott a peronról kiáramló tömegben.

Ha Kelly egy dolgot megtanult az elmúlt tíz év alatt a metrón, az az volt, hogy udvariassággal nem megy semmire.

– Vigyázat! – kiabálta, és futni kezdett. Félrelökött két japán turistát, akik a bőröndjeiket vonszolták. – Engedjenek utat! – Igaz, hogy reggel elszalasztotta, ráadásul a válla is megsérült, de még egyszer nem fogja hagyni, hogy eltűnjön. Átfutott az agyán, hogy otthon talán várja a remélt vacsora, és kiszámolta, hogy ez még legalább két órával meghosszabbítja a munkanapját. De a szükség törvényt bont. Még mindig vehet valahol egy kebabot útközben hazafelé.

Carl felfelé iszkolt a mozgólépcsőn. Kelly tudta, hogy ez amatőr próbálkozás, és inkább a lépcsőt választotta. Kevesebb turistát kell kerülgetni és a lábát sem viseli meg annyira, mint a mozgólépcső egyenetlen, döcögős mozgása. Az izmai még így is sajogtak, mire egy magasságba ért Carllal. A férfi egy pillanatra hátranézett a bal válla fölött, ahogy felértek, aztán jobbra iramodott. Az anyád úristenit, Carl, gondolta Kelly.

Egy utolsó hajrával utolérte a férfit, amikor az átugrani készült a jegykezelő kaput. Kelly bal kézzel megmarkolta a dzsekijét, jobb kezével hátracsavarta az egyik karját. Carl bátortalan kísérletet tett, hogy kiszabadítsa magát, közben meglökte Kellyt, aki megtántorodott, és a sapkája a földre esett. Kelly érzékelte, hogy valaki felveszi; remélte, hogy nem fog elszaladni vele. Egyszer már kihúzta a gyufát Storesnál, amikor pár hete egy dulakodásnál elveszítette a gumibotját – nem hiányzott, hogy megint leszidják.

– Maga ellen elfogatóparancs van érvényben, mert nem jelent meg a hatóságok előtt! – kiáltotta Kelly elakadó lélegzettel, mert a golyóálló mellény szorításában nehezen kapkodta a levegőt. Lekapcsolta az övéről a bilincset, ügyesen Carl csuklójára kattintotta, és ellenőrizte, elég szoros-e. – Le van tartóztatva!