Keresd a szerző novelláit:
https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerző eddig megjelent művei:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

© Baráth Viktória, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6145-99-4

EGY

Fáradtan esem be az ajtón. Alig vártam, hogy meló után hazaérjek, ledobjam magam a kanapéra, és kinyújtóztassam a végtagjaimat. A fejem ilyenkor csordultig megtelik gondolatokkal: az iskoláról, a munkáról és a szörnyen unalmasnak mondható magánéletemről is.

Minden napomat a könyvtárban és az előadásokon töltöm, utána pedig rohanok a munkába robotolni. Nem így képzeltem el az egyetemi éveimet. Előtte mindenki azzal nyaggatott, hogy szedjem össze magam, mert ez az időszak a bulikról fog szólni. Nálam nem így lett. Szerencsére. Én inkább csak hallgatom ezeket a történeteket, majd a szobámba vonulva bezárkózom, hogy egy bögre kakaó és egy jó könyv társaságát élvezhessem.

Sosem voltam az a kimondott társasági lény, ezért előre rettegtem az egyetemtől, és attól, hogy esetleg kollégiumban, másik három-négy lánnyal egy szobában kell majd laknom. A mai napig kiráz a hideg ettől a képtől. Másrészről viszont sokszor elfog az érzés, hogy talán valami nincs rendben velem.

Elnézem a csoporttársaimat, és látom, hogy jókedvűen beszélgetnek a folyosón, közösen tervezik a hétvégét vagy akár az esti bulit. Engem persze egyikre se hívnak. Csak a Facebookon és az Instagramon veszem észre, hogy közösen töltötték az estét. Én azonban képtelen vagyok a mai celebekről vagy a legújabb okostelefonokról beszélgetni, mert ezek a dolgok engem teljesen hidegen hagynak. Ahogy az is, hogy éppen ki kivel jár, milyen színű körmöt csináltatott, melyik világmárka táskáját venné meg. Ez az élet nem nekem való.

Talán ezért is szoktam rá az olvasásra. Bármennyire is magányos farkasként élek, néha nekem is szükségem van a társaságra. A könyvek szereplői pedig nem ítélkeznek felettem. Őket nem érdekli, ha nincs pénzem, ha éppen kócosabb vagyok a kelleténél, vagy ha nincs kedvem aznap felöltözni. Ők mindig itt vannak nekem.

Ledobom magamról a kabátot, a pulóvert és a nadrágot, majd végignyúlok a kanapén. Mintha a mennyországba érkeztem volna. A testem ellazul, az agyam kikapcsol. Hatalmas megkönnyebbülés jár át, egészen addig, amíg meg nem hallom az ajtó nyílását. Nagyot fújtatok. Csak pár percig élvezhettem a csöndet és a semmittevést.

– Te meg mit csinálsz? – kérdezi Julie, ahogy belép a lakásba.

Szőke haja a szélvihar ellenére is tökéletesen áll, ami egyre jobban idegesít. Én, ha órákat töltenék a tükör előtt, akkor se néznék ki soha ilyen jól. Ha nem ő lenne az egyetlen és legjobb barátnőm, biztosan utálnám. Így csak egészséges irigység van bennem.

– Kicsit kiengedem a gőzt… – válaszolom ártatlanul, és igyekszem úgy tenni, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Ugye tudod, hogy holnap vizsga? Véletlenül sem akarlak megzavarni, de nem ez a legjobb időpont a henyélésre.

– Tudom – nyüszítem, miközben felküzdöm magam ülő helyzetbe. – Csak elfáradtam. Ma is őrültekháza volt, ráadásul a főnököm üvöltözött velem, mert állítólag elkevertem valami fontos szerződést, holott nem is én voltam!

Julie a konyhapultra állítja a papírszatyrokat. A fejét csóválva hallgatja végig a panaszkodásomat. Sokszor lefolytattuk már ezt a beszélgetést, ezért tisztában van vele, hogy milyen körülmények között melózom, és persze az idióta főnökömről is sokat meséltem neki. Amikor elvállaltam ezt a lóti-futi munkát az ügyészségen, azt hittem, hogy egész nap fénymásolgatni fogok és kávét főzni, de ehelyett a nyakamba zúdult az egész iroda gondja és baja. Ebédért rohangálok, találkozókat mondok le, éttermi foglalásokat intézek, miközben a könyvelők és a jogászok is engem ugráltatnak minden apróságért.

Julie ledobja az egyik bárszékre a táskáját, és egy kecses mozdulattal mellém telepszik a kanapéra.

– Megmondtad neki, hogy nem te voltál? – Érdeklődőn pillant rám.

– Persze, de nem érdekelte – pufogom. – Annyira elegem van már belőle!

Megtámaszkodom a kanapé háttámláján, és a fejem a karomra hajtom.

– Akkor miért nem hagyod ott?

– Mert kell a pénz! – csattanok fel. – Az ösztöndíjam szinte semmire sem elég. Ha nincs ez a meló, akkor miből fizetem a lakbért meg a kaját?

– Már mondtam, hogy adnék kölcsön.

– Ugyan, tudod, hogy nem fogadnám el!

Lemondóan sóhajtok. Többször is átrágtam már a helyzetemet, de nem látok rá más megoldást, mint hogy keményen dolgozzak, legyen bármilyen rossz is a munkám. Egyszerűen nem engedhetem meg magamnak, hogy válogassak, ezért el kellett vállalnom azt a munkát, amelyik eleget fizet ahhoz, hogy az egyetemhez közel lakhassak. Így időt és energiát spórolok, és jobban koncentrálhatok a tanulmányaimra és a vizsgáimra. A vizsgáimra, amelyekre mindig keményen készülök. Hiába esik jól a henyélés és a pihenés, erre a gondolatra elönt a bűntudat. Hiszen ezért dolgoztam olyan keményen. Nem pazarolhatom az időmet láblógatásra, amikor a szobámban tornyokban állnak a könyvek és a jegyzetek. Ahogy Julie is említette, holnap nehéz napunk lesz. Elhúzom a számat, és felállok a kanapéról, hogy belevethessem magam A nagy Gatsbybe.

– Készítek vacsorát – szól utánam Julie, de én egy laza legyintéssel jelzem, hogy köszönöm.

Az asztalomon akkora füzetkupac áll, hogy alig tudom alóla kihúzni a laptopomat anélkül, hogy az egész le ne boruljon. Halogatásképp felnyitom a gépet, és végignézem az összes e-mailemet, és írok a családomnak, hogy mi történt eddig a héten. Szinte bármit megtennék, hogy ne kelljen tanulnom. Furcsa kettősséget érzek, hiszen minden egyes percben keményen harcolok azért, hogy az álmaimat követhessem, a másik oldalról viszont mindent megteszek azért, hogy ne kelljen leülnöm a könyveim elé. A betűk egyszerre a legjobb barátaim és a legfőbb ellenségeim. Tudom, hogy mit akarok, és mégis olyan elérhetetlennek tűnnek most a céljaim, hogy sokszor hajlamos vagyok feladni a küzdelmet értük.

Végül veszek egy mély levegőt, összefogom a hajam, leülök az ágyam közepére, és kinyitom A nagy Gatsbyt. Nagyjából a felénél járhatok, de meg se nézem az oldalszámot. Annyiszor olvastam már, hogy felesleges minden egyes oldalon átrágnom magam, a történet nagy részét fejből ismerem. Inkább csak fel kell elevenítenem a részleteket, hogy holnap egyik kérdés vagy esszé se okozzon gondot. Lehet, ennél többre nem is lennék képes.

Ahogy belekezdek az olvasásba, és megérzem a papír illatát, mintha átrepülnék egy másik univerzumba. Imádok olvasni. Ez az életem. Számomra ez jelenti az egyetlen kiutat ebből a világból. Ebből az unalmas, kínokkal és szenvedéssel teli világból. Ilyenkor megszűnik körülöttem minden, szinte benne élek az éppen aktuális olvasmányomban. A könyvekben otthonra találtam, a szereplők lettek a családom, a helyszíneket olyan élénken képzelem magam elé, mintha csak odautaztam volna. És a cselekmény… Bármi megtörténhet, engem pedig csodálattal tölt el, amikor olyan váratlan fordulatokat vesz egy-egy regény, amire nem is számítottam. Még akkor is félmosolyra húzom a szám, amikor előre tudom, mi fog történni, de az író annyira tökéleteset alkotott, hogy azt gyönyör olvasni.

Bár a szemem kezd lecsukódni, még végigolvasom a maradék oldalakat, majd egy nagy sóhaj kíséretében eldőlök az ágyon. Lefektetem magam mellé a könyvet, és csak bámulom a borítóját hosszú perceken keresztül. Nagy hatással van rám a történet és a szereplők, akárhányszor olvasom, ezért minden egyes alkalommal szükségem van egy kis időre, miután a végére érek. Fel kell dolgoznom a szomorú és realista, a szerelemről, az álmokról és a vágyakról festett képet. A szívem mindig összetörik egy kicsit.

Szükségem volt néhány évre, mire rájöttem, hogy a könyveket használom menekülésre, mégis minden egyes történetet a saját életemre vetítek vissza. Párhuzamot vonok a két világ között, és igyekszem erőt és motivációt gyűjteni ahhoz, hogy megbirkózhassak a saját kudarcaimmal. Ez a könyv, mondjuk, pont nem alkalmas erre, de ilyenkor jóleső melankólia jár át, és arra biztat, hogy a saját sorsomat ne engedjem ki a kezem közül.

Felkapom a fejem, ahogy lassan, nyikorogva nyílik ki a szobám ajtaja. Julie dugja be a fejét a résen.

– Kész a vacsora – mosolyog rám, majd be is húzza az ajtót.

Egyáltalán nem vagyok éhes, de Julie mindig finomabbnál finomabb, visszautasíthatatlan ételekkel készül a közös vacsoráinkra. Így nagyot sóhajtok, összeszedem minden erőmet, majd egy utolsó pillantást téve a könyvemre felállok az ágyról, és elindulok a konyha felé, ahol már vár a gőzölgő étel és a legjobb barátnőm, akivel minden panaszomat megoszthatom.

* * *

– Reed! – kiáltja az irodavezető, amint épp egy adag papírt cserélek ki a nyomtatóban.

– Máris megyek! – szólok vissza.

Betuszkolom a gépbe a lapokat, és rányomok a nyomtatás folytatására, majd követem a saját irodájába.

Ma van fizetésnap, ezért bizonyára a csekkemet akarja odaadni, amit már nagyon vártam. Elmaradásban vagyok a lakbérrel, így legalább meg tudom adni a tartozásomat Julie-nak. Belépek a szobába, ahol a főnököm már az asztala mögött ülve vár.

– Gyors leszek – szólal meg, miközben fel sem pillant az iratai közül. – Nem tudunk tovább alkalmazni téged, mert egy gyakornokot kell beállítanunk a helyedre. A személyzetin átveheted a papírjaidat a fizetéseddel együtt.

Hirtelen moccanni sem bírok. Olyan nyersen vágta az arcomba a rideg valóságot, hogy szükségem van néhány másodpercre, hogy feldolgozzam a hallottakat.

– Uram, én… – nyögöm, de ő közbeszól.

– Reed, nincs időm erre, elmondtam mindent, most pedig távozhat!

Olyan közömbösen beszél hozzám, hogy azt se tudom, mit tegyek. Köszönjem meg? De hiszen most rúgott ki! El sem hiszem, hogy ez velem történik meg… Utálom ezt a helyet, de jól fizetett, most viszont ismét munka nélkül maradtam.

A fejem leszegve sétálok át a személyzeti irodába, ahol már várnak a kilépőpapírjaim. Esélyt sem adnak, hogy maradhassak, bár nem is küzdenék ezért az állásért. Talán legbelül még örülök is neki, hogy megszabadultam tőle, de mi lesz most velem? Az utolsó fizetésem talán arra elég, hogy a hónap végéig ne haljak éhen. Nem maradhatok munka nélkül. Az azt jelentené, hogy haza kell költöznöm, és itt kell hagynom a sulit.

A levegő egyre nehezebben jut el a tüdőmig. Mintha az iroda falai egyre közelebb kerülnének hozzám, kezdenek összenyomni. Ki kell innen jutnom, de minél hamarabb! Gyorsan aláírom a papírokat, majd rögtön a kijárat felé indulok. Amikor az utcára érek, csak akkor tudok ismét fellélegezni. Hiába utáltam ezt a helyet, még mindig jobb volt, mint munkanélküliként. Ezek után mégis mihez kezdhetnék?

* * *

Amikor megállok a hatalmas könyvespolcom előtt, a kezem végigfuttatom az összes gerincen, hátha találok valamit, ami feldob. Azonban rá kell jönnöm, hogy nincs olyan könyvem, aminek klasszikus happy end a vége. Azt hiszem, ez sok mindent elárul rólam. Most mégis szükségem lenne egy olyan történetre, ami visszaadja a hitemet, és aminek az olvasása közben legalább egyszer-kétszer elmosolyodom. Ezen a hangulaton a dráma és a szenvedés nemigen segítene.

Megakad a szemem a Mary Poppinson. Talán ez az egyetlen olyan történet, ami nem végződik halállal, gyilkossággal vagy életfogytig tartó szenvedéssel. Leemelem a könyvet, leülök az ágyamra, és beletemetkezem A csudálatos Marybe. Nekem is jól jönne most az az egy csapásra itt termő tündérdada, hogy megoldja minden problémámat, de ez sajnos elég valószínűtlennek tűnik. Így marad nekem a képzelet világa.

– Jobban vagy? – Julie halkan benyit a szobámba.

– Persze! – bólogatok nem túl meggyőzően.

– Ó, ó, ha Mary Poppinst olvasol, akkor nagy a baj!

Túl jól ismer. Csak sóhajtanom kell, és ő már le is ül mellém az ágyra, érdeklődő tekintetét rám szegezi.

– Elegem van ebből! – panaszkodom. – Az elmúlt két évben ez a hatodik munkám, mert mindenhonnan elküldenek.

– Az a Mitchell egy seggfej! – emeli fel a hangját Julie.

– Michael – javítom ki.

– Tök mindegy!

– Nem az! Julie, ha mindenhonnan kirúgnak, akkor csak én lehetek a hibás. Valami baj van velem, ha egy munkát se tudok megtartani.

– Jól végezted a dolgodat, nincs miért idegeskedned!

– Még hogy nincs? Miből fogom fizetni a lakbért? Így is lógok neked. Ha megadom a tartozásom, akkor megint nullán leszek. Nemsokára pedig új hónap jön.

– Ne foglalkozz vele, találunk neked egy melót, és minden rendbe jön. Ennek így kellett lennie! Gondolj bele, ha ott maradsz, csak még jobban kikészülsz. Te nem vagy odavaló! Fogd fel ezt egy lehetőségként, hogy valami olyat találj, ami boldoggá tesz! Vagy legalábbis nem akarod majd tőle a fénymásolásba fojtani magad.

Igen, ebben igaza van. Sosem bírtam a monotonitást és a rabszolgamunkát. Viszont egyelőre az a legfontosabb szempont, ha munkáról van szó, hogy jól fizessen. Cserébe elviselném a megaláztatást és a kimerítő munkaórákat, ha tudom, hogy a következő hónapban is kifizethetem a tandíjamat és a lakbért. Persze nem vállalnék el bármit, nálam is vannak határok. Néhány évfolyamtársam sokkal rosszabbul járt. A másik oldalról viszont itt van Julie, aki egy luxusirodaház recepcióján dolgozik, ahol rendesen megfizetik, jól bánnak vele, sőt jattot is kap, ha túlórázik vagy pluszmunkát végez. A főnöke pedig imádja. Még szép, hogy imádja.

– Szerinted mit csináljak? – kérdezem elkeseredve.

Julie arca felragyog, mint aki pont erre a kérdésre várt, majd előkapja az eddig mellette lapuló hobbimagazint.

– Te mióta olvasol ilyeneket? – nézek rá gyanakvóan.

– Elhatároztam, hogy idén karácsonyra saját készítésű ajándékokat adok. Hirtelen jó ötletnek tűnt, de azt hiszem, maradnak az ajándékutalványok. A lényeg az, hogy a végén van egy csomó álláshirdetés. Nem is gondoltam volna, hogy egy kézimunka-magazinban ennyi munkát hirdetnek, amihez nem kell a kézimunka. Mármint, érted… – neveti el magát.

Én is jobb kedvre derülök, de csak a vicce miatt.

– Nem hiszem, hogy ebben találnék olyat, ami passzolna hozzám – vonom meg a vállam.

– Van egy csomó boltieladó-állás, bébiszitterkedés meg mindenféle más. Próbáld meg, jelentkezz pár helyre, aztán meglátod!

Nagy levegőt veszek. Átlapozom az újságot, de közben az jár az agyamban, hogy lehetetlen, hogy ebben bármi hasznosat is találjak. Tudom, Julie csak segíteni akar, ezért nem töröm le a jókedvét. Inkább leteszem magam mellé a magazint, és rámosolygok. Talán így én is elhiszem, hogy jóra fordulhat a sorsom.

* * *

Ahogy belépek a lakásba, Julie rögtön felkapja a fejét. A konyhapultot támasztja, kíváncsi tekintete szinte égeti a bőrömet.

– Na? – kérdezi.

– Betöltötték – fújtatom.

Ledobom a kanapéra az újságot, és lefekszem mellé. Nem hiszem el, hogy ebben a városban nincs egy normális munka, amit én is el tudok végezni!

– Semmi gond, találsz majd mást! – legyint Julie, majd közelebb lép hozzám, és egy bögre teát tesz le elém az asztalra.

– Amikor elmondom, hogy anglisztikát tanulok, az emberek tekintete megváltozik. Mintha átnéznének rajtam. Mintha azt mondanák: az nem is igazi szak. Főleg amikor megtudják, hogy írónak készülök. Szerintem azt hiszik, hogy lusta és semmittevő vagyok, aki marhára nem akar dolgozni.

– Ne mondd ezt! Talán csak pont a rosszakat fogod ki. – Megböki a combomat, menjek arrébb, hogy odaülhessen mellém. A kezébe veszi a magazint, és fellapozza a hirdetéseknél. – Oké, mit szólsz ehhez a méteráruboltoshoz?

– Ott voltam tegnap – dünnyögöm.

– Ó, tényleg!

Ő is elhallgat. Egy idő után neki is be kell látnia, hogy nem olyan egyszerű ez.

– Talán az interneten kéne keresgélnem. Ott sokkal nagyobb az esélye, hogy…

– Hé, eddig ezt nem is láttam! – kiált fel Julie, ezzel közbeszólva. Felém fordul, és olvasni kezd. – Bejárónőt keresek napi három-négy órás munkaidőre. Feladatok: bevásárlás, főzés, takarítás, a lakás rendben tartása. Bérezés: 15 dollár/óra. Elvárások: hasonló területen szerzett tapasztalat, megbízhatóság, pontosság, legalább ötvenedik betöltött életév.

Felkapom a fejem.

– Szerinted ötvennek nézek ki?

– Jaj, tudod, hogy van ez! Odamész, megkedvelnek, és úgyis megkapod az állást, ha szimpatikus vagy.

– Ez hülyeség, nem fogok olyan munkára jelentkezni, ahol kimondják, hogy csak ötven felettieket keresnek. Biztos a tapasztalat miatt is számít a kor.

– De neked is van tapasztalatod! Sokat bébiszitterkedtél, itthon főzöl, takarítasz, mi kellhet még hozzá? Nem kellene hat-nyolc órát robotolnod, és jobban is fizet, mint az eddigi munkáid. Több időd maradna a tanulásra.

Ez, mondjuk, tényleg nem hangzik rosszul…

– Nem is tudom – húzom el a számat.

– Nem akarlak elkeseríteni, de három napja főtt tésztán élsz. Ha így folytatod, nem lesz elég energiád a vizsgáidra, és búcsút mondhatsz a diplomádnak. Vagy elfogadod a segítségemet, vagy jelentkezz erre a hirdetésre!

A kezembe nyomja az újságot. Ő tényleg mindent megtesz, hogy segítsen nekem, de a pénzét már végképp nem fogadhatom el. Teljesen esélytelennek látom, hogy felvegyenek a munkára, mégis tartozom Julie-nak annyival, hogy legalább megpróbálom. És így belegondolva, valóban jó lehetőség, hiszen kevesebbet kellene dolgoznom több pénzért. Ahogy újra átfutom a leírást, már nekem is megtetszik az ajánlat. Meg kell szereznem ezt a munkát, ha az egyetemen akarok maradni. Nincs más lehetőségem. A sarkamra kell állnom, hogy megmutassam, vagyok olyan jó, mint egy ötvenéves.

* * *

Az utcán sétálva ismét eljátszom magamban, hogy mit fogok mondani. Kedves leszek, de határozott, hiszen ez a kulcsa mindennek. Megvan a kellő tapasztalatom, talpraesett vagyok, segítőkész, egyszóval tökéletes a munkára. Legalábbis szeretném ezt gondolni. Ha így előadom magam, akkor nincs az az ember, aki ne alkalmazna.

Unalmamban előveszem a telefonomat, és végiggörgetem az összes közösségi média hírfolyamát. Posztolni nemigen szoktam, mégis késztetés sürget, hogy megnézzem, kivel mi történik, még ha ettől össze is szorul a szívem. Minden egyes alkalommal azt kapom a képembe, hogy mindenki más élete olyan átkozottul tökéletes. Az egyik bejegyzésben Stacey, a vitakör kapitánya szelfizik egy zsírmentes lattéval, mert most kezdett bele egy újabb diétába. Séta közben lenézek a hasamra. Stacey sokkal vékonyabb nálam, tök jól néz ki, nem is értem, miért kell neki ez a diéta. Talán nekem se ártana, ha megszabadulnék néhány kilótól. Egy ideje már nemigen foglalkozom azzal, hogy mit és hogyan eszem, és ez meg is látszik a súlyomon. Na, nem mintha bárkit is érdekelne, hogyan nézek ki… A pasik felém se néznek, ha valamelyik mégis szóba áll velem, az Julie számát akarja elkérni. De ezt meg is értem. Ő gyönyörű, vicces, divatos, amíg én… Hát én vagyok.

Sorban jönnek velem szembe a hirdetések a különböző szépségápolási cikkekről és divatos ruhamárkákról, szinte másról se szól az egész internet. Talán eddig én gondolkodtam rosszul. Mi van, ha ez a jövő? Ha csak az alapján ítélnek meg minket, amit a közösségi médiában mutatunk? Nem akarom az egész életemet magányosan leélni. Változtatnom kell, mégpedig gyorsan.

Számolom a házakat, amíg felfelé haladok az úton. Jót tesz, ha elterelem a figyelmem arról, hogy esetleg minden egyes nap meg kell majd másznom ezt a meredek emelkedőt. Imádom San Franciscót, de ezek az utcák kikészítenek.

Végre elérek a harmincötös számhoz. Amikor megállok a fehér ház előtt, zsebre dugom a mobilom, és előveszem a magazinból kitépett hirdetést, hogy leellenőrizzem a házszámot, mivel az épület gyanúsan elhagyatottnak tűnik. Rossz helyen járnék? A veranda lécei kifakultak és kopottak, ahogyan a ház többi része is.

Lassan felsétálok a nyikorgó lépcsőn. Átfut az agyamon, hogy sarkon fordulok és távozom, de ha már idáig eljöttem, végig kell csinálnom. Az ablakokon keresztül nem lehet belátni, a függönyöket elhúzták, ezért hiába leskelődöm. Ha a lakás belülről is ilyen elhagyatott, akkor lenne vele munkám.

Veszek egy nagy levegőt, és becsöngetek. A szívem a torkomban dobog, de nem futamodhatok meg az utolsó pillanatban. Hiszen ha szörnyű a helyzet, maximum nem vállalom el. Egy kérdést azonban megér.

Összerezzenek, amikor a zár elfordul az ajtóban, majd résnyire nyílik, alig néhány centire.

– Ki az? – szól ki egy férfi odabentről.

– Ő… Én… Az álláshirdetés miatt jöttem. Amit az újságban adott fel.

Na, a magabiztosságról ennyit! Annyira meglepett ez a fajta fogadtatás, hogy hirtelen azt sem tudom, hogyan viselkedjek. Ennél már nehezen lehetne zárkózottabb és furcsább.

Pár pillanatra néma csönd támad, majd az ajtó szélesebbre nyílik. Egy magas, szőkés hajú, a harmincas évei közepén járó férfi áll előttem, enyhén borostásan. Elég ijesztően néz ki. Nem azért, mert bármi kivetnivaló lenne a külsején, inkább a mogorva arckifejezése rémiszt meg. A kezemet összekulcsolva állok a hangosan recsegő verandán, egyik lábamról a másikra helyezem a testsúlyomat.

– Hogy hívják? – kérdezi a férfi.

– Jo… – válaszolom. – Jo Reed.

A kezem nyújtom felé, de ő kerüli még a tekintetem is. Talán nem kedveli a társaságot. Eléggé magának valónak tűnik.

– James Cooper – mutatkozik be ő is. – Jöjjön be!

Leengedem a kezem, miután kellemetlenné válik a próbálkozásom, és beljebb lépek a kitárt ajtón. A lakásban is legalább akkora volt a rendetlenség és kosz, mint ahogy az kívülről sejthető, bár a sötétben nehezen látni el messzire. Csupán néhol szüremlik be némi napfény a szabadból, ezért inkább az ajtó közelében maradok. A férfi viselkedése és ez az ijesztő hely együtt nem kelt túl jó benyomást, ezért a pulzusom megemelkedik, amikor becsukja mögöttem az ajtót.

– Ez a nappali és a konyha – mutat körbe James. – Hátul a hálók és a fürdőszoba. Az emelet le van zárva, azzal nem kell foglalkoznia. Itt lent szükség van egy nagytakarításra, aztán naponta némi portörlés és virágöntözés elég.

Ahogy az általa virágnak nevezett, haldokló növényekre nézek, legszívesebben azt mondanám, hogy ezeknek már ugyan nincs szükségük vízre, de nem akarok akadékoskodni. Az viszont kicsit megnyugtat, hogy így beszél a munkáról. Legalább kitörölhetem azt a gondolatot a fejemből, hogy a lezárt emeletről fog előkerülni a holttestem megannyi másik lányéval egyetemben. Nem is jön a közelembe, semmilyen erőszakos magatartásra nem utal a viselkedése, sőt olyan, mintha zavarná a jelenlétem.

– Mint az a hirdetésben is állt: bevásárlás, főzés, takarítás, semmi másra nincs szükségem. Heti szinten fizetek, ha egy nap nem tud jönni, akkor keresek mást. Velem nem kell foglalkoznia, csak a munkával. Kap kulcsot, bejön, megcsinálja, amit kell, aztán elmegy.

Alig hiszek a fülemnek. Ne foglalkozzam vele? Hozzá se szóljak? Ne is köszönjek? Ez a férfi egy igazi remete lehet… Amióta betettem ide a lábam, rám se nézett. Mintha feszélyezné, hogy bárkit is be kellett engednie a lakásába. De akkor mégis miért keres bejárónőt?

James megfordul, és a nappali felé veszi az irányt, de az első lépésnél nekimegy a konyhapultnak. Abban a pillanatban ugrok, hogy elkapjam a poharat, amit levert a könyökével, másik kezemmel pedig az ő karját fogom meg, ezzel megelőzve, hogy elessen. Pár pillanatig így állunk, meg se moccan, majd lassan kiegyenesedik. Ám ekkor se fordul felém. Nem néz se a pohárra, se rám, csak bámul maga elé a semmibe. Mint egy villámcsapás, úgy suhan végig az agyamon a felismerés.

– Ó! – csúszik ki a számon.

– Mi az? – kérdez vissza.

– Semmi! – rázom a fejem, miközben elengedem a karját.

Látássérült.

Ez elég sok mindent megmagyaráz. Nem azért nem tartotta rendben a házat, mert nem akarta, hanem mert nem tudta. Lelkiismeret-furdalásom van. Talán mégsem olyan jó ötlet ez az egész, hiszen ha meg akarom szerezni ezt a munkát, akkor hazudnom kell neki a koromról. Az azonban teljesen egyértelmű, hogy szüksége van valakire, aki segít neki rendbe hozni a házat.

– Nem kell sajnálkoznia! – förmed rám James.

– Én nem is! Csak nem tudtam… Sajnálom! Mármint nem sajnálom. Mindegy.

Egyre rosszabb, ahogy magyarázkodni próbálok. Elsőre tényleg nem vettem észre az állapotát, de így utólag már minden érthető. Azért van sötét és kosz, mert ő nem látja, mi van körülötte, nem pedig azért, mert egy szociopata sorozatgyilkos.

Újabb bűntudathullám csap le rám.

– Szóval a munka. Ha akarja, már holnap kezdhetek – folytatom erőtlenül. Valahogy egyre jobban elszorul a torkom. Azzal nyugtatom magam, hogy szükségem van a munkára.

Mindenképpen.

Elgondolkodik, de végül nagyot sóhajt.

– Az első héten többet kell dolgoznia, hogy a nagytakarítással végezzen, utána visszaállhatunk a napi négy órára.

– Ó, az nem biztos, hogy menni fog, mert van pár vizsgám…

James a homlokát ráncolva fordul felém.

– Vizsgák? Hány éves?

Na, ezt jól elcsesztem! Hiszen eddig nem látta, hogy milyen idős vagyok, de most jól lebuktattam magam. Mégis, valahol megkönnyebbülök, a mellkasomon enged a szorítás.

– Huszonhárom – vallom be. – Végzős vagyok a Berkeley-n.

– Huszonhárom? Megírtam a hirdetésben, hogy ötven felettieket keresek!

Láthatóan felidegesítette, hogy igyekeztem elsumákolni a valódi koromat, mert elfordul tőlem, és lassan lépkedve, a falnak támaszkodva indul el a ház hátsó része felé.

– Menjen haza! – mordul rám.

– Kérem, nekem kell ez a munka! – szólok utána. – Különben is, mikor adta már fel azt a hirdetést? Nekem úgy tűnik, nem tolonganak az állásért! Magának szüksége van segítségre, nekem meg a pénzre, miért ne…

– Mert én azt mondtam! – emeli fel a hangját. – Nincs magára szükségem! Hagyjon békén!

Olyan indulatosan csapja be maga után az ajtót, hogy talán tényleg jobb lenne távol tartanom magam tőle, de nem hagyhatom ennyiben a dolgot. Csak az a baja, hogy nem vagyok elég idős, ezt leszámítva már enyém is lehetne a munka. És ahogy körbenézek a lakáson, rendesen ráférne a nagytakarítás. A por vastagon áll a bútorokon, a holmik fele a földön fekszik, némelyik összetörve, bizonyára az olyan balesetek miatt, amilyennek én is a szemtanúja voltam az imént. A konyhában hegyekben áll a mosatlan, a szag belengi az egész helyiséget. Én helyre tudnám pofozni ezt a házat. Igaz, jelenleg undorítóan néz ki, de szeretek elbíbelődni a takarítással. Ráadásul a suli mellett is tökéletesen tudnám csinálni, hiszen az óráimhoz tudnám igazítani. De ez a James nem tűnik lelkesnek.

Na, vajon miért? Hiszen rászolgáltam a bizalmatlanságára…

Az ajtó felé fordulok, de megtorpanok, amikor a konyhapultra pillantok. Egy kulcs fekszik rajta, fényesen csillog, és látszik rajta, hogy most nemrég másolhatták. Bizonyára ezt akarta odaadni, ezért ment oda. Elönt az izgalom. Megremeg a kezem, és anélkül cselekszem, hogy különösebben gondolkodnék.

Elvégre a lehetőség tálcán kínálja magát. Megfogadtam, hogy mindent megteszek ezért a munkáért. Nem hagyhatom, hogy ne kapjam meg az állást, ezért felkapom a kulcsot, és sietve kilépek a házból. Csak jóval később forráz le a felismerés, mit tettem.

KETTŐ

Julie a tekintetem fürkészi vacsora közben. Úgy néz rám, mintha megbolondultam volna, de nem hibáztatom érte. Én sem igazán értem, hogy miért tettem azt, amit. A pénzhiány önmagában nem vitt volna arra, hogy hazudjak, de annyi elutasítás után képtelen lennék még egyet elviselni.

– Lássuk, hogy jól értem-e… – töpreng. – Nem kaptad meg a melót, mégis elhoztad a kulcsot?

– Csak azért nem kaptam meg a munkát, mert huszonhárom éves vagyok. De látnod kellett volna azt a házat! – bizonygatom kétségbeesetten a saját igazamat. – Ha valaki nem tesz ott rendet, akkor azt a férfit megeszi a penész. Ráadásul ez az újság már vagy két hónapos, és azóta nem talált senkit. Odamegyek, és bebizonyítom, hogy vagyok olyan jó, mint egy ötvenéves.

– Figyelj, szerintem hagyd békén! Így is van elég gondja, ha vak!

Feláll az asztaltól, és a mosogatóhoz viszi a tányérját.

– Pont ez az! Nem tud semmit megcsinálni magától. Be fogja látni, hogy szüksége van rám. Bebizonyítom neki! – Egyre jobban belelovallom magam az egészbe.

Félelmetes lenne bevallani, mekkora hibát követnék el a makacskodásommal.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne. – Julie tekintete élesen ragyog. – És ha veszélyes? Azt mondtad, hogy elég nagydarab, nem tartom biztonságosnak, hogy odamenj.

– Nem nagydarab, csak magas. Nem úgy tűnt, mint akinek sok energiája lenne. Nem is csodálom, abban a konyhában tuti, hogy nem tegnap főztek utoljára.

– Én akkor se mennék oda vissza. És neked sem ajánlom!

– Tegnap még azt mondtad, hogy el kell vállalnom a munkát! – akadok ki teljesen. Szükségem van Julie támogatására, ő az egyetlen védőbástyám a történetemben. A torkom egyszeriben összeszorul.

– Mert akkor nem tudtam, miről van szó!

A vitánkat kopogás szakítja félbe. Szinte biztos, hogy Julie-hoz jött valamelyik pasija, ezért én meg sem mozdulok, hagyom, hadd induljon ő el az ajtó felé.

– Ígérd meg, hogy nem mész oda vissza! – néz rám fenyegetően, miközben a bejárathoz sétál.

– Átgondolom, amit mondtál – bólogatok.

– Én nem ezt mondtam!

Újra kopognak, ezért nem tudjuk folytatni a beszélgetést.

– Helló, Jo! – köszön Craig, amikor Julie kinyitja neki az ajtót.

– Szia! Mi a ma esti terv?

– Csak ide megyünk a sarki pubba – vonja meg a vállát, amíg Julie a kabátjáért nyújtózik. – Nem jössz? Sokan leszünk, ráadásul elég rossz a pasi-csaj arány.

Craig. Az álomfiú. Valahogy mindig kiráz a hideg a közelében. Túl tökéletes, ahogy Julie eddigi összes fiúbarátja is.

Ráadásul az invitálása enyhén szólva is meglep. Eddig sosem hívtak el az esti sörözésekre, fogalmam sincs, most mi változott. Vegyes érzések töltenek el. Szívesen mennék, elvégre is csak úgy tudnék bármilyen kapcsolatot kialakítani másokkal, ha eljárnék szórakozni, másrészről viszont félek, mert tudom, hogy nem vagyok közéjük való. Craig a focicsapatban játszik, tehát biztosan nem olyan a társasága, amelyikkel lenne bármilyen közös témánk. Csak feszengenék amiatt, hogy senki nem foglalkozik velem. Jártam már így néhányszor, és sokkal rosszabb az egész, mintha eleve itthon maradok egyedül. Ráadásul alig maradt az előző fizetésemből, úgyhogy ha akarok még ebben a hónapban enni, akkor nem lehetnek extra kiadásaim.

– Nem lehet, tanulnom kell – húzom el a számat. – De köszi a meghívást.

– Hiszen holnap csak délután lesznek óráid – szól közbe Julie.

Nem hiszem el, hogy pont neki nem esik le, miért nem akarok sörözni.

– Tudom, de még sokat kell olvasnom, és ki akarom pihenni magam. Az meg nem fog menni, ha ma iszogatunk.

– Kár – vonja meg a vállát Craig. – Pedig Mike nagyon várja, hogy te is gyere.

Erre már felkapom a fejem.

– Mike? – kérdezek vissza.

– Igen. Mondtam, hogy feljövök Julie-ért, és megkért, hogy beszéljelek rá téged is.

Julie a sarokban állva igyekszik visszatartani a vigyorgást, de nem sikerül neki. Tudja, hogy régóta tetszik nekem Mike, de eddig inkább csak messziről csodáltam. Még szép! Az a pasi fényévekre van tőlem mind hírnévben, mind kinézetben. Eddig azt se gondoltam róla, hogy tudja, ki vagyok. Egyáltalán azt, hogy létezem.

– Nem is tudom… – vonom meg a vállam.

Nem vághatom rá hirtelen, hogy megyek, mert az enyhén szólva is gyanús lenne. Így azt tettetem, mintha nem érdekelne a dolog, de közben már el is mosom a tányéromat, hogy minél hamarabb indulhassunk.

– Na, gyere, iszunk egyet, aztán jöhetsz haza, ha már sok a jóból! – noszogat Craig.

Kicsit még kéretem magam, aztán nagyot fújtatok, mintha a hátam közepére nem hiányozna ez az egész, de végül bólintok.

– Azt hiszem, egy sör belefér.

* * *

Tényleg sokan összegyűltek a bárban, pedig még csak kedd van. Általában a hét elején még mindenki keményen tanul, majd csütörtök környékén kezdenek lazítani. Nem megszokott ez a tömeg, ezért kellemetlenül érzem magam. Sosem voltam az a bulizós lány, ezért szinte senkit nem ismerek, csak azokat, akikkel közösek az óráink. De velük se szoktam beszélgetni.

Mike az asztal túlsó végében ül a haverjaival, ezért odasétálunk. A hajamhoz kapok, hogy lelapogassam, mire Julie a fülembe súgja:

– Nyugi, szép vagy!

Szép… Egyszer se mondta rám senki, hogy szép vagyok. Különleges, egyedi, igen, de hogy szép? Na jó, anyuék szerint persze az vagyok, de ők a szüleim, teljesen elfogultak. Néha az a benyomásom, hogy Julie is csak azért mond ilyet, mert sajnál. Nekem nem adatott meg olyan tökéletes alak, mint az övé, és a rozsdaszínű hajam sem a legszexibb.

Mike egyből rám mosolyog, amikor meglát, amitől a szívem majd kiugrik a helyéről. A kortársirodalom-órán már beszélgettünk néhányszor, de ennél közelebb még nem kerültem hozzá. És pláne nem nézett rám még így soha. Julie és Craig előreengednek, így pont Mike mellé ülök le. Alig merek felé nézni.

– Szia! – köszön rám, ahogy elhelyezkedem a széken. – Örülök, hogy sikerült eljönnöd.

Ez most a valóság? Mégis miért örülne neki? Mintha egy álomba csöppentem volna.

– Craig rábeszélt. – Még mindig érdektelenséget tettetve a tekintetem unottan pásztázza a földet.

Nem mutathatom ki, mennyire zakatol a szívem, és mennyire remeg a kezem attól, hogy a közelében lehetek. Amikor megjelenik a pincérlány, rendel nekem egy sört. Jó fajtát, úgyhogy remélem, nem nekem kell kifizetni, hanem meghív.

Átkozott pénzdilemma.

– És gondolkodtál már azon, hogy mit veszel fel minornak? – fordul felém ismét Mike.

– Kreatív írást – válaszolom, ügyelve arra, hogy ne remegjen meg a hangom.

– Az menő! Ezek szerint írónak készülsz?

– Igen – vallom be félve. – De majd még meglátjuk!

– Biztosan sikerülni fog! Én hiszek benned.

Mike rám kacsint, amitől menten elolvadok. Még sosem éreztem ilyet. Ő volt az első fiú, aki efféle érzelmeket váltott ki belőlem. Még nem volt komolyabb kapcsolatom, sőt igazából még semmilyen sem. Nehezen nyílok meg az embereknek, úgyhogy eddig vártam a megfelelő alkalmat és partnert.

Nehéz leplezni az izgatottságomat, ami Mike-nak is feltűnik, de ő csak mosolyog, miközben kedvesebbnél kedvesebb bókokkal halmoz el. Érdeklődik irántam, figyelmesen hallgat, és végig a szemembe néz. Alig ültem le, máris elrepül három óra, amitől elfog a szomorúság. Tudom, hogy reggel korán kell kelnem, ha az esti tanulást be akarom pótolni az órák előtt, de ehhez el kell indulnom haza. Nem lesz jó vége, ha egy átsörözött éjszaka után hajnalban akarok készülni a következő vizsgákra.

A szívem nehéz, de tudom, hogy el kell búcsúznom. Úgy hallgatnám még Mike-ot! Úgy nézném az arcát! Nem akarom, hogy ez az este véget érjen. De józanul kell gondolkodnom.

– Nekem lassan mennem kell – bököm ki halkan.

– Ugyan, fiatal még az este! – marasztal Mike. – Beszélgessünk még!

– Nagyon szeretnék, de egy hét múlva vizsga. Ha nem húzok bele, akkor nem fog sikerülni.

– Igazad van – sóhajtja. – Talán nekem is bele kéne húznom. Tudod, mit? Én is inkább hazamegyek. Ha gondolod, szívesen elkísérlek.

– Köszi, de itt lakom nem messze.

Nem is értem, miért mondtam ezt. Még szép, hogy azt akarom, hazakísérjen!

– Én is nyugodtabb lennék, ha nem egyedül mennél – fordul felénk Julie.

– Látod? Mindenki jobban járna – mosolyog rám Mike.

Így már nem olyan gáz, ha meggondolom magam.

– Oké – bólintok.

Előveszem a tárcámat, de Mike a karomra fekteti a kezét. Mintha villám csapna a testembe, a gerincem mentén megfeszülnek az izmok, a szívem hevesebben ver az érintésétől.

– A vendégem voltál – mosolyog rám.

– Köszi! – biccentek felé.

Julie vigyorogva figyel minket, ahogy elindulunk a bárból. Tényleg csak egy sarkot kell sétálni, de egy örökkévalóságnak tűnik. Mike közelebb von magához, és átkarolja a derekamat, amitől még jobban remegni kezd a lábam. Mintha a felhők között járnék!

– Holnap is lesz vizsgád? – kérdezi, miközben lassan haladunk a járdán.

– Nem, csak a következőre rendesen fel akarok készülni. Na meg a holnapi órákra.

– Mindig is csodáltam az okos lányokat. Te pedig még ráadásul gyönyörű is vagy.

Alig tudom visszafojtani az izgatottságomat. Hogy én? Gyönyörű?

– Köszönöm! – válaszolom egyszerűen, nehogy túlgondoljam a dolgot.

– Nekem sosincs türelmem a tanuláshoz vagy az olvasáshoz – folytatja Mike. – Talán jobban menne, ha valakivel együtt tudnék készülni a vizsgákra.

Ezzel most komolyan azt akarta mondani, hogy szüksége van rám?

– Ha szeretnéd, én segítek! – bólogatok, talán egy kicsit jobban túlpörögve, mint azt kellene.

– Az szuper lenne!

Egy kedves mosoly jár mellé. Komolyan kezdem azt hinni, hogy ez csak egy álom. Ez nem történhet meg velem.

Miután belépünk a bejárati ajtón, egyenesen felsétálunk a lépcsőn, ahol megállunk a lakásunk előtt.

– Köszönöm, hogy elkísértél!

Megfordulok, hogy Mike szemébe nézhessek.

– Én köszönöm, hogy megengedted, hogy hazakísérjelek! Csodálatos este volt, még ha rövid is. Sajnálom, hogy vége.

Mike ezzel közelebb lép hozzám, amitől még jobban megemelkedik a pulzusom. Kezével végigsimít az arcomon, miközben végig a szemembe néz. Én moccanni sem bírok, kővé dermedve lesem minden mozdulatát.

– Elvarázsoltál ma este – suttogja. – Alig tudtam levenni rólad a szemem!

Egy pillanat műve az egész, számomra mégis egy örökkévalóságnak tűnik, amíg hozzám hajol, és gyengéd csókot lehel az ajkamra. Most már tudom, milyen az, amikor testen kívüli élményről beszélnek. Mintha a lelkem egy magasabb szintre emelkedett volna, miközben Mike magához ölel, és egyre szorosabban tart, de a csókunk egy pillanatra sem szakad meg. Az ajtónak döntve simul hozzám, mire előkeresem a kulcsomat, és ügyetlenül, fél kézzel nyitok utat.

Hát megtörténik. Mennyit vártam rá! De most már látom, hogy megérte.