Keresd a szerző novelláit:
https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Copyright © Károly Melinda 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Olvasószerkesztő: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Károly Melinda

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-66-0

„Ha a poklon mész keresztül,
csak menj tovább!”

WINSTON CHURCHILL

ELSŐ FEJEZET

JILLIAN

Az én történetem is nagy álmokkal kezdődött. Viszont hiába nyúltam utánuk és törtem értük magam, soha nem voltam képes arra, hogy akár egyet is megvalósítsak közülük. De ne legyünk pesszimisták, hisz sosem tudhatjuk, mi vár ránk holnap… vagy akár a következő percben.

Az biztos, hogy gyerekként egyáltalán nem így képzeltem el a jövőmet. Egy klub felső, eldugott irodájában ültem, alig három négyzetméteren, és a monitoromat bámultam, miközben elvesztem a számok birodalmában. Nagyon meleg volt, de ide fentre nem szereltek be légkondicionálót, mert valószínűleg ezt a helyiséget nem szánták semmire. Így én lettem az a senki, aki a semmibe került. Bármennyire is utáltam annak lenni.

Mindennap, amikor beléptem ide, emlékeztettem magam, hogy miért is vagyok kénytelen itt dolgozni, és arra is, hogy már nem kell sokáig kibírnom.

Kifújtam az arcomból egy szemem elé lógó tincset, de a vizes homlokomra tapadtat kézzel kellett kisöpörnöm onnan. Merthogy az izzadtságtól gyöngyözött a homlokom, a vékony ruha alatt lévő alsóneműk pedig magukba szívták a sós párát, amit a testem kibocsájtott.

Kinyithatnám az ajtót, hogy egy kicsit hűvösebb levegő jöjjön be, de akkor a beszűrődő zaj zavarna a koncentrálásban. Azt pedig még véletlenül sem szeretném.

A falak nem voltak vastagok, és így is több idegesítő hang érte a fülemet a kelleténél. Utáltam a morajlást, ami beszűrődött. A dübörgő zenét, a hangos kacajokat és az idegen férfiak beszédét. Vagyis inkább úgy fogalmaznék, hogy az udvarlási stílusuktól fordult fel a gyomrom.

Merthogy könyvelő voltam egy sztriptízbárban. Illetve, egy menő klubban, ahol lányok táncoltak. Szerintem az előző megnevezés jobban illett volna rá, mert a vetkőzésen kívül egyéb szolgáltatásban is részesültek a férfiak, de Tanner – a főnököm – kényesen ügyelt rá, hogy még véletlenül se azonosítsák ezt a helyet azzal a tevékenységgel. Pedig egy rohadt kupleráj volt! Még most is megcsóválom a fejem, ha eszembe jut az arckifejezése, amikor meghallotta a számból ezt a szót.

– Ez egy éjszakai bár – mondta, kioktatva engem. – Vannak extra szolgáltatásaink, azt elismerem. De a vendégkör annyira impozáns és felsőbb körökből való, hogy ha legközelebb is ezzel jössz nekem, kereshetsz magadnak új munkát!

Lesütöttem a szemem, és kicsit feljebb toltam az orromon a szemüvegem. Nem tehettem mást, mint elrebegtem egy rendbent.

Jogosan merülhet fel a kérdés bárkiben: Hogyan kerültem ide? Rengetegszer feltettem magamnak ezt én is… Sőt, akárhányszor megláttam ezt az épületet, és felé sétáltam, egyfolytában ez a kérdés visszhangzott a fejemben. Ilyenkor emlékeztettem magamat arra, hogy vannak szükségleteim, amiket csak pénzzel lehet megoldani. Ezek csupa alapvető, létszükségletű dolgok, mint például az étel, az ital és a rezsiköltség. Szóval ahhoz, hogy megéljek és fenn tudjam magam tartani, ennek a bárnak az ajtaján kellett belépnem minden egyes nap.

A nővérem segített itt elhelyezkedni, mert ahogy ő fogalmazott, okostojást kerestek az irodába. Ő is itt dolgozott, de velem ellentétben nem ezen az emeleten.

Nem is tudtam pontosan, mi az, amit ő csinál. Táncol? Kiszolgál? Vagy talán mást? Sosem mertem megkérdezni. Nem azért, mert féltem, hogy megbántom vele, hanem mert nem akartam tudni róla. Amennyit láttam az életéből, amíg együtt laktunk, az is sok volt. Egymást érték a férfiak, rengeteg pénzt hagyva neki. Ám ennek a pénznek az elköltése sosem okozott hosszan tartó boldogságot számára, és az erkölcsét sem billentette a helyére.

– Gyere velem! – szólt a főnököm, kitárva az ajtót, és idegesen toporogni kezdett, amikor látta, hogy kérdőn bámulok rá.

Mi lehet az, ami miatt egy könyvelőnek azonnal mennie kell? Lehet, hogy bizalmatlanabb vagyok az átlagnál, de szerintem nem alaptalanul aggódtam egy ilyen felszólítás hallatán egy kupiban.

– Csak papírmunka az egész, ne legyél így beszarva! – tette hozzá, és beljebb lépett, hogy felsegítsen a székről. Konkrétan felhúzott a könyökömnél fogva, és magával vonszolt, le, egészen a földszintig.

Ezt az emeletet jól ismertem, hiszen itt volt a bejárat, ahol mindennap beléptem az épületbe. Az ajtóban álló biztonsági őr is döbbenten méregetett, szerintem őt is meglepte, hogy itt talál napközben. Soha nem hagytam el az irodának csúfolt helyiséget, nem jártam ki a teraszra dohányozni és csacsogni, mint a legtöbb lány. Csak dolgoztam bezárkózva és a feladatomra koncentrálva. De most, ahogy egyre beljebb haladtunk az épületben, az én lábaim ólomsúlyúak lettek, és minden porcikám megfeszült, tiltakozva az ellen, ami történni fog. Vagy történhet. A jövő elkövetkezendő fél órája nagyon baljósnak tűnt!

Megálltunk egy ajtó előtt, és még mielőtt beléptünk volna rajta, Tanner végigfuttatta rajtam a szemét. Nem hinném, hogy tetszett neki a látvány, mert élesen kifújta a levegőt, és idegesen megszorította a szemzugát. Utáltam, amikor ezt csinálta. Ilyenkor nagyon hülye ötletei támadtak, és sejtettem, hogy most sem úszom meg ezek nélkül.

– Át kell öltöznöd, így nem jöhetsz be! – közölte mindenféle bevezető nélkül.

Na ugye!

A tekintetem az ajtóra siklott, amit már a pokol bejáratának képzeltem.

Mégis, mi a jó franc ez az egész?

– Mi bajod a nadrágommal? – kérdeztem vissza cselekvés helyett, de ő már intett egy lánynak, aki tőlünk távolabb, a folyosón állva cigarettázott. Amint meglátta, hogy a főnöke kéreti, elnyomta a cigit, és kelletlenül elindult felénk. Kecses járása volt, és elképesztően hosszú lába. A dekoratív szót valószínűleg egy ilyen nőről találták ki, mert minden porcikája tökéletesnek hatott. Dús keblek és gyönyörű arc. Mosolynak viszont nyomát sem láttam. Szépséges, de megkeseredett. Ahogy itt mindegyik lány.

– Igen? – búgta a főnököm fülébe, ahogy átkarolta őt, és közben engem méregetett. Nem volt barátságos a pillantása, és ez még inkább növelte a bennem lévő feszültséget.

– Keress neki valami ruhát, és tegyél rá némi sminket! – utasította Tanner kapkodó stílusban. – Ő lesz velem Brittany helyett.

Brittanyt ismertem. Ő volt Tanner lánya, aki két napja lebetegedett. Kedves lány, rendszerint ő tartotta velem a kapcsolatot, hiszen az apja minden papírmunkát vele intéztetett. Kissé megnyugodtam, hogy őt kell helyettesítenem, mert akkor tényleg csak adminisztrációs feladattal fognak ellátni – reméltem, hogy helyesen következtetek.

Ismét hosszan vizslattak, ezúttal már ketten.

– Nincs ilyen méretű ruhánk – jegyezte meg a nő, amire Tanner végképp kiakadt.

– Akkor csinálj a függönyből egy szoknyát, vagy bánom is én! De legyen kész tíz perc múlva, mert nem egy rohadt apácát akarok magammal vinni a különterembe!

– Jól van, jól van, megoldom! – válaszolt a nő, és az egyik kezét kinyújtva a szemközti szobaajtó felé mutatott. – Oda megyünk!

Követtem a helyiségbe, majd hagytam, hogy rám aggasson egy olyan testhez simuló ruhát, amilyet csak ritkán húztam magamra. Azért egyeztem bele, mert az anyag mindenemet kellőképpen eltakarta. Ráadásul illett a cipőmhöz, ami nem utolsó szempont, ugyebár. Az arcomra tett némi alapozót, a szememet kiemelte egy kis szemhéjpúderrel, majd kirántotta a hajamból a hajgumit, és ezzel a vállamra hullott hosszú, barna hajam.

– Szép hajad van – mondta, megtörve ezzel a régóta tartó csendet.

Mosolyogtam, de nem köszöntem meg a dicséretét. Feszült voltam és alig vártam, hogy túl legyek ezen a feladaton, és mehessek vissza könyvelni. Elég makacs nő tudok lenni, de ebben a helyzetben nem láttam értelmét a tiltakozásnak. Tanner bizonyára néhány üzletemberrel fog tárgyalni, nekem pedig majd jegyzetelnem kell közben, gondoltam. Reméltem, hogy számokról lesz szó, ezért esett rám a választása.

Pár perc múlva már idegesen toporogtam az ajtónál, majd nagy levegőt vettem, és beléptem rajta. Csakhogy ez nem egy teremre nyíló ajtó volt, mint ahogy számítottam. Egy lépcsősor tárult elém, amelyet halványan megvilágított néhány falilámpa. Elindultam lefelé a vörös bársonnyal burkolt lépcsőn, miközben valami furcsa remegést kezdtem érezni a gyomromban, majd az egész testem reszketni kezdett.

Mindössze tíz lépcsőfok. Ennyi kellett ahhoz, hogy meglássam a mély bariton hang tulajdonosát, akinek köszönhettem ezt a furcsa érzést, ami megremegtetett. Egy egész helyes pasi telefonált az utolsó lépcsőfok aljánál, hanyagul a falnak dőlve. Ahogy meghallotta a lépéseimet, rám emelte a tekintetét. Először a lábaimon futott végig a szeme, majd lassan és alaposan megfigyelte testem minden egyes porcikáját, míg elért a szememhez. Szerencse, hogy meg tudtam kapaszkodni a korlátban, mert egy pillanatra az egyensúlyomat is elvesztettem, és nem akartam fenéken csúszva érkezni a lábai elé. A képességeimet ismerve sejtettem, hogy nem lett volna túl elegáns a landolás.

– Várj egy percet! – mondta az ismeretlen alak a telefonba, de rólam nem vette le a szemét. – Segíthetek? – kérdezte tőlem, és kinyújtotta a kezét, hogy azzal biztosítsa számomra a gondtalan haladást. Nem sokáig gondolkodtam az elutasításán, mert le akartam lohasztani az arcáról azt a magabiztos mosolyt. Bizonyára sejtette, hogy mitől szédültem meg.

– Megvagyok, köszönöm.

Elléptem mellette, de nem kerülte el a figyelmemet, ahogy ráncba szaladt a szemöldöke a meglepettségtől. Az ilyen férfiak valószínűleg nem szoktak hozzá az elutasításhoz.

Leengedte a karját, és egy majdnem-mosolyra húzta a száját. Pontosan úgy, mint akinek tetszik az engedetlenségem. Ahogy ezt felismertem, szerettem volna elfutni, ehelyett teljesen bizonytalanul léptem párat, hiszen egyáltalán nem ismertem ki magam az alagsorban. Szerencsére a főnököm épp kidugta a fejét egy ajtón, így magabiztosabban folytattam az utam a folyosón. Tanner, ahogy észrevett, kettőt pislogott, mert nehezen hitte el, hogy amit lát, az a valóság. Elég szembetűnő lehetett az átalakulásom.

– Tökéletes! – vigyorgott rám, és szélesre tárta előttem az ajtót.

Mielőtt beléptem rajta, egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy hátranézek, de cselekvés helyett gyorsan elnyomtam magamban a kíváncsiságomat. Nem nézhettem vissza, hiszen az a férfi egy nagyon vonzó idegen volt. Vonzó, de sugárzott róla, hogy veszélyes. És mivel meg volt a véleményem az ilyen kupiban boldogságot kereső pasikról, hamar el tudom majd felejteni azt a szürkéskék szempárt, és azt a helyes, férfias, borostás arcot… legalábbis ezt gondoltam.

MÁSODIK FEJEZET

COLTON

– Itt vagy? – kérdezte a vonal másik végén Sam, mire nagyot sóhajtottam.

– Persze, csak közbejött egy… – próbáltam megfelelő szót találni arra a nőre, aki ellépett mellettem, de ahelyett, hogy folytattam volna a megkezdett mondatom, csak bámultam a formás kis seggét, és szomorúan nyugtáztam, hogy távolodik tőlem. A visszautasítása meglepett, pedig kizárólag a jó szándék vezérelt. Igaz, ha ilyen helyen üres kézzel nyúl egy férfi a nő irányába, csakis visszautasításra számíthat. Márpedig az enyémben csak segítőkészség volt. Nem is kért belőle. Nem hiába… Így jár, aki kurvával kezd. Figyelmeztetnem kellett magam, hogy miért jöttem el ide: munkaügyben.

Tehát a könnyen és pénzért kapható lotyók most nem érdekelnek. Mégse vettem le róla a pillantásomat, bár egyszer sem nézett vissza rám. Nem kacérkodott, és nem szentelt nekem semennyi figyelmet, eltekintve attól az egy, rémült pillantásától.

Mindegy is!

Keserűen elhúztam a szám, és legyintettem a dologra. Nem lehetek mindenkinek az esete! És ami az én ízlésemet illeti… nekem se felel meg a legtöbb nő. De ez itt… eléggé megfelelne.

Nagyon is.

Mondhatni iszonyatosan.

Ismerős érzés száguldott át a testemen, és el kellett nyomnom magamban a késztetést, hogy utána iramodjak.

Nem fogom megbaszni. Soha – próbáltam elhatározni magamban. De tudtam, hogy ez egy késői és elég gyatra próbálkozás a részemről. Mert egy pillantása elég volt ahhoz, hogy megszállottá tegyen. Hogy befészkelje magát az agyam azon részébe, amely innentől kezdve nem tud már leállni. És tudtam, hogy ez a megszállottság hova fog vezetni. Nedves és kibaszott szűk helyekre. A szájába, a puncijába és a csodás kis seggébe.

– Colton? – hallottam újra Sam hangját.

– Majd visszahívlak! – böktem oda neki, és kinyomtam. Franc akar most társalogni egy férfival, amikor félig áll a farkam!

Élesen kifújtam a levegőt, majd mélyen beszívtam a következőt. Akkor, induljunk dolgozni!

HARMADIK FEJEZET

JILLIAN

– Fogd meg ezt! – fordult felém Tanner, alighogy becsuktam magam mögött az ajtót, és egy tabletet nyomott a kezembe. – Ebben a táblázatban fogsz dolgozni, az ajánlatokat kell feljegyezned.

– Ajánlatokat? – kérdeztem idegesen, és a táblázatban szereplő neveket vizslattam. – Jézusom, ő nem a… – fogtam bele a kérdezősködésbe, mire Tanner kikapta a kezemből a készüléket, majd mérgesen rám nézett.

– Ami itt fog történni, az szigorú titoktartást követel. Megbízom benned, de tudnom kell, hogy tartani fogod a szádat. Ezek az emberek most magánemberként jelennek meg nálunk, és hiába ismerjük őket, hiába tudjuk a nevüket, mégis anonimitást élveznek, rendben?

Bólogattam, de egyre több ellenérzésem volt a dolog iránt. De nem tettem fel kérdéseket, mert nem akartam rá válaszokat kapni. Bőven elég a legminimálisabb tudás ahhoz, hogy ne kerüljek bajba.

– Értem, csak feljegyzem a számokat.

A főnököm elégedett mosollyal adta vissza a tabletet, és magyarázni kezdett. Elmondta, mit, hogyan és hova kell írnom, mindegyik ügyfélnek adott egy számot, így még a nevükre sem volt szükség.

– Aztán a végén odaírod mellé a lányok nevét.

– Hogy mondtad?

Úgy nézett rám, mintha teljesen hülye lennék.

– Ők lányokra fognak licitálni? – tetéztem egy újabb kérdéssel.

A szemét forgatta.

– Hát nem is cukorkára, cseszd meg! Szerinted mit árulok?

Még neki áll feljebb?! Na, jó.

Ledobtam a kezemben lévő táblagépet az asztalra.

– Felejtsd el! Ehhez én nem asszisztálok!

– Hé, várj már egy pillanatot! – kapott a karom után, és nem engedett el, amíg rá nem néztem.

– Tanner, én könyvelő vagyok. Ami itt folyik az alagsorban, ahhoz semmi közöm! Én nem fogok asszisztálni ehhez az emberkereskedelemhez! Ez abszolút illegális, ugye tisztában vagy vele?

Nevetni kezdett. Már-már azt hittem, meg is fog fulladni, annyira kitört belőle a röhögés.

– Illegális? Jézusom, te honnan jöttél? – kérdezett vissza, mintha évtizedekkel le lennék maradva a normától.

– Eszkortlányok, érted? Ők csak kísérők lesznek, semmi lánykereskedelem. Szerinted börtönbe akarok jutni? – fújtatott. – Hát nem vagyok ennyire ostoba. Ezek a lányok szabadok. Saját akaratukból dolgoznak nekem, és nyugodt lehetsz afelől, hogy tudják, mire vállalkoztak.

– Szerinted én beveszem ezt a süket dumát?

Farkasszemet néztünk.

– Kénytelen leszel. – Ellentmondást nem tűrően újra a kezembe nyomta azt a rohadt tabletet, és betuszkolt az ajtón. – Kapsz majd egy kis bónuszt.

– Szarok a bónuszra! – sziszegtem a fogam között, és idegesen néztem szét a sötét szobában, ahová megérkeztünk.

A kör alakú terem közepe erősen meg volt világítva, és a peremén, a sötétben ültek az „ügyfelek”. Egyáltalán nem láttam őket, csak sziluetteket, de eszem ágában sem volt jobban szemügyre venni bármelyiket is.

Leültem egy asztal mögé a főnököm mellé, aki magabiztosságot színlelve mosolygott a jelenlévőkre. Én csak a tablet kijelzőjét bámultam, és vártam, hogy történjen végre valami. Hogy elinduljon ez az egész őrület, és a befejeztével elfelejthessem örökre. Megfogadtam, hogy soha többé nem leszek ennyire irányítható. Azért, mert Tanner a főnököm, nem rángathat bele semmi ilyesmibe! Ezért is vonakodtam annak idején elfogadni ezt az állást. Féltem, hogy bajba kerülhetek, de a nővérem megnyugtatott, hogy semmi gond nem lesz, mert teljesen elszeparálva fogok dolgozni, mentesülve a hely valódi természetétől.

Eddig nem is volt ezzel gond. Hónapok óta csak a padlástérben ültem, és könyveltem. A számok nem taszítottak, és nem voltam zavarban a társaságukban. Egész jól lefoglalták a figyelmemet, így most is erre kényszerítettem magam. Csakis a számokra koncentráltam, amelyek az első lány bemutatkozása után elhangzottak.

Az a lány vezényelte le az eseményt, aki nem olyan rég rám adta ezt a ruhát, és felkészített erre az egészre. Vörösre rúzsozta az ajkát, és a foga vakítóan fehérnek tűnt, amikor mosolygott. Úgy látszott, mégiscsak tud mosolyogni, csak megválogatta, hogy kinek mutatja meg.

Próbáltam kizárni mindent, és csak bepötyögtem a számokat. Hihetetlen összegek hangoztak el, némelyik szám leírásakor a szemöldököm magasra szaladt, és elég sokáig ott is maradt. Volt olyan lány, akinek le kellett vetkőznie. Hiába nem néztem fel, azért volt térlátásom, így hát felkönyököltem és megtámasztottam a fejemet a homlokomnál, hogy teljesen eltakarjam a meztelen test látványát. Tudtam, hogy tíz lány kerül „eladásra”, és a nyolcadik után már idegesen doboltam a lábammal, mert már több mint egy órája ültem ezen a nem kívánatos helyen.

Amint lelépek innen, biztos, hogy magamba döntök valamit! Nem hiszem, hogy máskülönben el fogom tudni felejteni mindazt, ami itt történt. Azt, ahogy egyesével jöttek be a lányok, különböző fantázianévvel felruházva. A résztvevők folyamatosan kérdezgették őket, amiből kiderült az életkoruk, valamint a csípő- és mellméretük. Volt olyan, aki arra volt kíváncsi, hogy dohányzik-e a kiszemeltje. De a legmegdöbbentőbb az volt, amikor egy fazon közelebb hívta magához az egyik lányt, és megszagolta. Ott. Pont mellettem történt az egész, és voltam olyan hülye, hogy odanéztem. A férfi vett egy mély levegőt, aztán egy halk morgást hallatott. Csukott szemmel élvezte a lány puncijának illatát. De azzal is furcsa volt szembesülni, hogy a lány minden gond nélkül felkínálta magát. Én viszont azt éreztem, hogy minden férfit gyűlölni fogok az életem hátralévő részében. Ez a megaláztatás nekem volt kellemetlen.

– Nem írtad be – szólt rám a főnököm, kicsit megbökve az oldalamat, amivel visszahozott a valóságba. Már ha ezt annak lehetett nevezni.

Gyorsan beírtam Mr. Davis – azaz a hetes számú ügyfél – neve mellé az összeget, amit mormogott, és behunyt szemmel sóhajtottam egyet. Az utolsó lány után összesítettem az adatokat, és a főnököm felé nyújtottam a tabletet.

Elégedetten nézett rám, majd az összeget meglátva széles vigyor jelent meg az arcán. Felálltam, és úgy vettem célba a kijáratot, mint egy rabságból szabadult áldozat. Csakhogy az utamat egy pillanat alatt elállta egy alak, én pedig nekiütköztem a mellkasának. Átkozott kemény mellkas volt, meg kell hagyni, ami mellé egy nyers, de nemes illat társult. Egy meglehetősen ismerős férfié.

Felemeltem a tekintetemet, és bosszúsan néztem az előttem álló alakra, akivel korábban a lépcső aljánál futottam össze. Szóval ő is licitálni jött. Akkor ő is egy rohadék. Egy erős és érzéki illatú rohadék.

– Elnézést! – mondtam kimérten, ahogy kifurakodtam mellette, de a folyosón a kezem után kapott, és maga felé perdített.

– Mi is a neve? Nem emlékszem rá – közölte, és a tekintete a szemem és a szám között vándorolt.

– Valószínűleg azért nem emlékszik, mert nem mutatkoztam be – válaszoltam kimérten.

– Akkor megtenné? – erősködött, pont, mielőtt hátat fordítottam volna neki, hogy otthagyjam, mert észrevehetően nem zavarta az undok viselkedésem. Lenéztem a felém nyújtott kezére, de nem állt szándékomban megfogni azt, hogy kezet rázhassunk.

– Okkal tartom meg magamnak – szóltam kurtán.

– Egy perc alatt kiderítem.

Ó, a fennhéjázás nagymestere!

– Akkor ne is bajlódjon velem tovább.

Itt volt az a pont, amikor tényleg otthagytam. Tettem néhány lépést a folyosón, amikor újra meghallottam a hangját.

– Magát választom! – kiáltott utánam.

Megálltam. Tudom, hogy el kellett volna engednem a mondatát a fülem mellett, de akkor már képtelen voltam több dolgot figyelmen kívül hagyni. Legfőképp azt, hogy egy rohadt ribancnak néznek.

– Mit mondott? – kérdeztem vissza, ahogy megfordultam, és ő közelíteni kezdett felém.

– Jól hallotta.

Lassú, ráérős lépteitől nagyot kellett nyelnem, hogy a félelemgombócok lemenjenek a torkomon. Itt most nem lehetett meghunyászkodni. De valamiért mégis azt éreztem, hogy pont az ellenállásommal vonzom még közelebb magamhoz.

– Én nem azért vagyok itt, hogy kitegyem magam ennek… – kerestem a szavakat, miközben a terem irányába mutattam – …ennek a szégyennek. – Felszegtem az állam, és a szemébe néztem. – Én könyvelő vagyok.

Megrándult a szája, pont úgy, mint a lépcsőnél. Mintha elégedett lett volna azzal, amit hallott. Közelebb hajolt hozzám, miközben ezt mondta:

– Felőlem az elnök első embere is lehet. Maga ma este velem jön.

Bárcsak ne lettem volna libabőrös a szavaitól… Azonban a belőle áradó erőteljes kisugárzás másféle érzéseket keltett bennem, mint amilyet szerettem volna.

– Biztos, hogy nem – szögeztem le határozottan.

Mély levegőt vett.

– Hívja ide a főnökét!

– Ő is ugyanezt fogja mondani.

Az állam alá nyúlt, megemelte a fejem, aztán egyenesen a szemembe nézett.

– Meglátjuk.

Erre fogtam magam, és visszasiettem a terembe Tannerhez, remélve, hogy kiment engem ebből a kellemetlen szituációból. Alig láttam a tompa fényben, mert lekapcsolták a terem közepét megvilágító lámpákat, de Tanner kezében még mindig világított a tablet, így könnyen rátaláltam. Egy ember állt mellette, akivel épp egyezkedett, de én megállíthatatlan voltam.

– Van itt egy arrogáns seggfej, akit le kell koptatnod rólam – mondtam mindenféle bevezető nélkül, ahogy odaértem eléjük.

Tanner bocsánatkérően a mellette álló férfira nézett, majd a könyökömnél fogva odébb vonszolt. Feljegyeztem magamnak, hogy ezért a viselkedéséért extra végkielégítést kell kérnem, ha elhúzom innen a csíkot. Másik állás kell. Ez ma végképp eldőlt. Nem halogathatom tovább.

– Miket beszélsz? – kérdezte felháborodva. Szavai suttogva üvöltöttek.

– Nézd, szarok arra az emberre! – mondtam dühösen az előző beszélgetőpartnerére mutatva. – Meg arra is, aki meg akar vásárolni.

Kikerekedett szemmel nézett rám.

– Mennyiért?

Most rajtam volt a sor, hogy ledöbbenjek.

– Oké, csak vicceltem! – tette hozzá gyorsan, majd megnyugtatott. – Persze hogy nem adlak el. Mindjárt elrendezem.

Idegesen összefontam a karom a mellkasom előtt. Még hogy nem ad el?! Mióta vagyok a tulajdona, bassza meg? Csak arra kértem, hogy szabadítson meg attól az embertől, aki végszóra belépett a szobába.

A főnököm nyögött egyet.

– Jaj, ne… – súgta, és erre minden riasztó szirénázni kezdett bennem, óriási pánikot keltve vele. Az elegáns, jó illatú, dögös és arrogáns tuskó pedig kezet nyújtott Tannernek, aki negédesen elmosolyodott. Legszívesebben a körmömmel kapartam volna le az arcáról a vigyorát.

– Gondolom, a hölgy már tájékoztatta, hogy miért jöttem. – A szeme sarkából rám sandított, amire még inkább kihúztam magam. Egyre erősebben éreztem, hogy ki kell állnom magamért. – Mennyit kér érte? – kérdezte a főnökömet.

Csak így. Ennyi. Minden felvezető nélkül. Mint egy rohadt piacon. De én nem vagyok eladó, hékás! – kiáltottam magamban, és a pillantásom is pontosan ugyanezt a felháborodást tükrözte. A főnököm azonban nem válaszolt. Nem szólt egy rohadt szót se.

– Tanner?! – próbáltam a neve hangsúlyozásával figyelmeztetni arra, hogy mondja ki azt, amit az előbb megígért nekem. Utasítsa el ezt a mocskot.

– A ma legtöbbet ígért összeg kétszeresét adom – győzködte az ismeretlen férfi, akit teljesen hidegen hagyott minden ellenkezésem.

Lesápadtam és magamban azért könyörögtem, hogy nyíljon meg alatta a föld, és nyelje el a pokol ezt az embert.

Tanner bólintott. Nem hittem el, amit láttam. A főnököm rábólintott?

– Rendben – mondta, nekem pedig minden erő kiment a végtagjaimból. Úgy lezsibbadtam, hogy alig bírtam talpon maradni. A fülem zúgott, a látásom kezdett elhomályosodni.

– Tessék? – kérdeztem elgyengült hangon, és a szememet már a könny égette.

Az idegen férfi rám nézett, és szenvtelen hangon közölte:

– Estére legyen kész, várom a házamban.

– Engem ugyan nem! – kiáltottam utána. A tekintetét látva rögtön rájöttem, hogy ez mekkora nagy hiba volt.

Odalépett hozzám, és megragadta az állam. Az arcom elé tolta a telefonját, és szinte összeszorított foggal így szólt:

– Az összeget most utaltam át, nézze. – A kijelzőre pillantottam, amin ott díszelgett a hatalmas összeg, amit teljesen feleslegesen fizetett ki értem. Ahogy a szemébe néztem, elvette az arcomból a telefont, és az államat is sokkal gyengédebben fogta. – Fogadja el a vereséget!

– Soha – súgtam.

Erre az államról átsiklott a keze a tarkómra úgy, hogy közben a hüvelykujjával megcirógatta az arcom. Megborzongtam az éles váltástól. Váratlanul ért a leheletfinom simogatás, ahogy az is, hogy a következő pillanatban megragadta a hajam. Közelebb vont magához, és a nyakamba szagolt. Éreztem a leheletét a bőrömön, és nagyon nem tetszett a testem reakciója. Mert egy pillanat alatt elpárolgott minden félelmem, és eddig ismeretlen izgalom lépett a helyébe.

– Hm… Elég sok dolgom lesz magával – mondta, és megcsókolta a fülem alatti érzékeny bőrt, amitől őrjítő erővel futott végig rajtam a borzongás és a fájdalom a gyönyörrel párosítva. Méghozzá tökéletes összhangban.

Gyűlöltem őt! Gyűlöltem, ahogy irányította a testemet és az érzéseimet. És azért is, mert ennyire engedelmeskedett neki minden porcikám.

Elengedett és intett egy srácnak, aki szolgálatkészen felpattant, és követte őt kifelé.

A főnökömre néztem, aki megszűnt emberként létezni számomra.

– Te normális vagy?! – támadtam neki, és meglöktem a mellkasánál. – Miért csináltad ezt? – üvöltöttem felé.

– Tudod, ki volt ez az alak? – mutatott az ajtóra, ahol az előbb távozott az az istencsapása. – Ha híre megy, hogy nem adtalak oda neki, bezárhatom ezt a kócerájt!

Nem hittem el, amit hallottam.

– Leszarom! – kiáltottam hisztérikusan, majd a fejemet fogva nyüszítettem. – Istenem, hogy lehettem ilyen idióta, hogy eljöttem ide dolgozni?

Már a kétségbeesés irányított. Tétován léptem a székek felé, hogy leüljek, de aztán meggondoltam magam. Ennek az alaknak fogalma sincs, hogy mit csinált! Akaratom ellenére eladott egy idegennek. Kiszolgáltatott. Megalázott. Kihasznált!

– Megyek a rendőrségre – jelentettem ki határozottan, mire szinte felém ugrott.

– Várj! – kért Tanner már más hangnemben. – Tedd el a telefonodat, kérlek, és gondold át a dolgot! – győzködött. – Az éves fizetésedet megkeresheted egy hónap alatt. Meg aztán mindent megtarthatsz, amit kapsz. Ruhák, ékszer, pluszpénz – sorolta, hogy meggyőzzön. Nagyon el van tévedve, ha azt hiszi, hogy ezzel hatással lehet rám. Ha olyan sokra becsültem volna a pénzt, már rég a testvérem útját járnám.

– Úgy látom, két füled van, de nekem mégis el kell mutogatnom, amit mondtam: nem! – csóváltam meg látványosan a fejem.

– Nézd… – Közelebb lépett, és ráfogott az egyik karomra, gondolom, hogy ne futhassak el. Ebben is tévedett. Nem vagyok az a lány, aki elfut, ha bántják. Megtanultam kiállni magamért. – Lehet, hogy te élvezed, hogy az éhhalál küszöbén állsz, de engem ne sodorj oda! – fenyegetett.

– Jézusom… – Lehajtottam a fejem, mert az idegrendszerem kezdte feladni a szolgálatot. Rugdosni és kapálózni lett volna kedvem. Üvölteni és szétmarni, ahol csak érem. De meg tudta fejelni az előző mondatát is.

– És nem kell lefeküdnöd vele.

Felhördültem.

– Feltételezem, tisztában vagy azzal, hogy azokat a lányokat nem csak díszes kiegészítőnek vásárolták meg, igaz? Te képes voltál odadobni engem annak az embernek?

– Hidd el, ha buzi lenne, felajánlottam volna magam cserébe, de mint látod, a nőket kedveli – próbálta egy rossz viccel oldani a hangulatot. Hiábavaló kísérletnek bizonyult. Látta rajtam ő is, mert egyáltalán nem nevettem.

– Seggfej – vágtam oda, és elindultam kifelé, mielőtt bárki meglátja a kétségbeesés könnyeit a szememben.

– És ha a lányodat akarta volna? – kérdeztem mégis visszafordulva, mert nem hagyott nyugodni a dolog. – Őt is eladod neki?

Tanner megrántotta a vállát.

– Őt még senki sem akarta megvenni. Veheted ezt kitüntetésnek!

– Te nem egy seggfej vagy, hanem egy hulladék! – zártam le a témát, de még hallottam a megjegyzését.

– Két hónapig ne is lássalak! Használd ki a szabadságod!

Nem fordultam vissza. Ahhoz már nem volt elég erőm. Nem hittem el, hogy egy ilyen szemétládának dolgozom. A visszavágás helyett inkább azon munkálkodott az agyam, hogy kiutat találjon ebből a helyzetből. Mert nem tehetnek velem ilyet. Ha kell, a végsőkig elmegyek, de én nem leszek senkinek a rabszolgája!