A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Karina Halle: The Royal Rogue (Nordic Royals #4), 2019

A Nordic King

Copyright © 2019 by Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.), 2017
Túl közel hozzád, 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.), 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.), 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.), 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.), 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.), 2019

Amikor megláttuk egymást (McGregor testvérek történetei 4.), 2019

Veled biztonságban vagyok (McGregor testvérek történetei 5.), 2019

A lázadó herceg (Északi dinasztiák 1.), 2020

A féktelen trónörökös (Északi dinasztiák 2.) 2020

Az elérhetetlen uralkodó (Északi dinasztiák 3.) 2021

Fordító: Goitein Zsófia

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5875-11-3

ELSŐ FEJEZET

Stella

Minden családban van fekete bárány. Még a királyi családokban is.

A dán királyi családban ez én vagyok.

Bár hercegnői rangom van, ez nem sokat számít. Javarészt megfeledkezett rólam a világ, de a sajtó kitartóan üldöz. Sokszor kétségbe vonják az anyai kompetenciámat, valamint kitárgyalják, hogy éppen milyen ruha van rajtam, és kivel találkozom, vagy nem találkozom. Ha valaki a kezébe veszi a Hello Magazint, láthat a címlapon. Épp előrehajolok egy átlátszó leggingsben, ami esküszöm, nem is úgy nézett ki, amikor felvettem. Egy nyíl mutatja a narancsbőrömet, és a szerencsétlen fehérnemű-választásomat. Az újságírás remek példánya még azt is hosszan ecseteli, hogy alaposan elengedtem magam, bizonyára hiányos a szerelmi életem, és lassan úgy élek, mint egy apáca. Utána pedig következik a hihetetlenül érdekfeszítő téma, miszerint a leggings vagy a nadrág előnyösebb-e.

Mondanom sem kell, fütyülök a sajtóra. Amúgy is alig teszem ki a lábam otthonról, mert tudom, hogy rögtön a nyomomba erednek. Tökéletesen elvagyok a dél-angliai birtokunkon. Egyedül a lányom, Anya miatt aggódom, aki egyre több mindent ért a világból. Csak ő és én lakunk itt.

Olykor kénytelen vagyok visszatérni a palotába, mert ha a bátyám, Aksel dán király úgy dönt, hogy nyaralni megy, muszáj helyettesítenem.

Annak idején soha nem ment sehová, mert szegény depresszióba esett a hűtlen és kiállhatatlan felesége, Helena halála után. (Amúgy nyugodjon békében az a perszóna, vagy nem tudom, mit mondjak.) Ráadásul a bátyám előbb került királyi szerepbe, mint hogy felkészült volna rá. Két kislány egyedülálló apjaként teljes mértékben lekötötték a szülői és uralkodói teendői.

Szerencsére időközben utálatos és mogorva fráterből visszaváltozott jó kedélyű, melegszívű emberré, miután fülig szerelmes lett a lányok dadájába. Igen, az ausztrál dada, Aurora levette őt a lábáról. Mostanra házasok, van egy egyéves ikerpárjuk, akik olyanok, mint egy zsák bolha. Most már Aurora a dán királyné.

Nagyon örülök. Tényleg! Aksel megérdemli a boldogságot. Aurora kedves, talpraesett, és jól kezeli a bátyámat. Igazi boldog nagycsalád. Kérdezhetik, hogy nem vagyok-e féltékeny, amiért csak hercegnő titulusom van. Őszintén szólva nem. Soha nem vágytam a trónra, és eszemben sem volt uralkodói babérokra törni.

A bátyám és Aurora megállás nélkül utazgatnak – még az ikreik sem akadályozzák őket –, ami azt jelenti, hogy gyakorlatilag bejárják a világot. Voltak már Marokkóban, Görögországban és Argentínában is. Ráadásul mindezt a gyerekekkel.

Ilyenkor én vagyok a régens, és átveszem Aksel feladatait. Kicsit úgy érzem, mintha helyettesítő tanár lennék. A munka az enyém, cserébe viszont nem jár elismerés.

– Mikor érkezik a hercegi család? – kérdezem a nagynénémet, Maját, mintha nem tettem volna már fel ezerszer ezt a kérdést.

– Azt mondták, négyre jönnek – válaszolja, miközben a faliórát nézi. – Bár ezeknél ki tudja.

Ezeknél alatt a monacói hercegi családot érti. Nem tudom, miért, de úgy döntöttek, hogy látogatást tesznek Dániába, aztán találkoznak néhány más, észak-európai uralkodócsaláddal is. Így működik ez. Ha nincsenek otthon, meglátogatják a többi uralkodót. Fogalmam sincs, miért. Talán azt feltételezik, hogy van bennünk valami közös? Vagy csak meg akarják nézni a többi palotát, hátha ötletet merítenek? Egy biztos: az ilyen családok sem a pénzzel, sem a politikai befolyásukkal, sem a hatalmas egójukkal nem tudnak mit kezdeni.

A monacói uralkodócsaládról nem beszélve. Tudják, hogy Aksel nincs itthon – milliószor mondtam Penelope hercegnének, mégis úgy döntöttek, hogy meglátogatnak minket. Még soha nem találkoztam velük – nem igazán forgok úri körökben –, de hallottam róluk ezt-azt.

Leginkább az derült ki, hogy elég bizarr társaság.

Az újságok folyamatosan Penelope hercegné ráncfelvarrásáról és férfiügyeiről, valamint Pierre herceg vadászatairól cikkeznek. Aztán ott vannak a huszonvalahány éves ikrek, Francis herceg és Matild hercegnő, akik aránylag visszafogottak és jóravalók, ellentétben a bátyjukkal, Orlandóval. Őt kamaszkora óta „a kicsapongó” jelzővel illetik, és folyamatosan buliképek jelennek meg róla a magazinokban.

– Jó lett volna, ha várnak, míg Aksel visszatér – mondom Majának a kezemet tördelve. – Fogalmam sincs, mit akarnak most itt. Ki vagyok én nekik? Senki.

– Ez nem igaz, Stella – vágja rá nyersen a nagynéném. – Hercegnő vagy.

Aztán sóhajt, és végigsimít a térdén. Mindketten feszülten várakozunk a fogadószalon kényelmetlen székén ülve. Mi is ennek a hivatalos neve? Amikor gyerek voltam, a szüleim mindig itt fogadták a vendégeket.

A falon található néhány festmény, mely a régebbi korok uralkodóit ábrázolja, az asztalokon pedig értékes porcelánok. A falakat halványkék-fehér csíkos tapéta borítja, és az évszázadok alatt beszívódott potpouri illattól mindig fejfájásom lesz.

– Mellesleg – teszi hozzá – ezek idióták. Mindegyik. Penelope hercegné erőszakos. Azt mondta, hogy már ezer éve tervezték az utazást, de amikor felhívtam Akselt, ő azt mondta, hogy vele egyszer sem beszéltek. Úgyhogy ennyi. Hazudnak, mint a vízfolyás – dohogja, aztán felszegi az állát.

Nagyszerű! Akkor egy rakás erőszakos, hazug embert fogok szórakoztatni. Régen semmiféle találkozóm nem volt régensként, mert a legtöbben pontosan tudják, hogy várniuk kell a látogatással, míg Aksel hazatér. Csakhogy ez a társaság merőben más.

Még szerencse, hogy csak egy vacsoráról van szó. Ha szerencsém van, eleget esznek-isznak, hogy elfáradjanak, és hazamenjenek. Vagy bárhová, ahol megszálltak.

Várjunk csak.

– Itt fognak megszállni? – kérdezem Maját.

Kikerekedett szemmel néz rám.

– Hát persze. Mégis hol másutt? Menjenek diákszállásra? Itt bőven akad hely.

Arra gondoltam, hogy valami puccos szállodában lesznek, ahogy a legtöbb uralkodó, ha erre jár. Persze ki tudja. Én már nem vagyok képben.

Hirtelen valaki bekukkant az ajtón. Erik, a személyzet egyik legfiatalabb tagja. Ha jól tudom, inas.

– Megérkeztek – szól tágra nyílt szemmel. Érződik a hangján, hogy ideges.

Ez nem jó jel.

Megnyugtatásképpen a nagynénémre nézek, látom, hogy az ajkába harap, aztán mindketten felállunk.

Mielőtt bármit mondhatnék, nyílik az ajtó, és Henrik, a főkomornyik bejelenti a vendégeket.

– Örömmel jelentem be őfelségét, Pierre monacói herceget.

Ahogy a herceg bejön, Henrik meghajol.

A fickó alacsony, köpcös, ősz hajú, a bajusza pedig bozontos.

Talán emlékeznek Hamupipőke hercegének apjára a rajzfilmből. Na, ez az ember pont úgy néz ki. Mint egy rajzfilmfigura.

Henrik már azon van, hogy a protokoll szerint minket is említ, de Pierre herceg közelebb jön, felém nyújtja a kezét, aztán alaposan megszorítja az enyémet, és úgy rázza, mint egy eszelős.

– Micsoda megtiszteltetés, felség! – mondja erős angol akcentussal. Ahogy beszél, folyamatosan mozog a bajsza, és kilátszanak a nyúlfogai. – Ön igazán nagyon szép. Milyen kár, hogy egyetlen férfi sem érzi magát méltónak arra, hogy az ön királya legyen – teszi hozzá, majd kezet csókol.

Mindez olyan gyorsan történik, hogy megszólalni sincs időm. Pedig szívesen emlékeztetném, hogy én csak hercegnő vagyok, ráadásul csiklandoz a bajsza, és biztos vagyok benne, hogy ez a köszöntés minden, csak nem illendő.

Közben Henrik megköszörüli a torkát. Láthatóan ő is kínosnak érzi a herceg viselkedését.

– Szabadjon bejelentenem őfelségét, Pene…

– Engem mindenki ismer – szakítja félbe őfelsége, Penelope hercegné, és gyakorlatilag leinti Henriket. Aztán hosszú ujjú, állógalléros fekete ruhájában beront a szalonba. Úgy néz ki, mint valami viktoriánus uralkodónő. Bár ez az öltözék jóval szerencsésebb választás, mint amikben az újságok címlapján szerepel, mert ott történetesen felskiccelt, tapadós ruhákban pózol.

– Most már hagyd békén, Pierre! – dorgálja a férjét, és gyakorlatilag félrelöki a pasast.

– Elnézést a férjem miatt.

Hosszú körmével kis híján elszorítja a vérkeringésemet, miközben úgy fog velem kezet, mintha félig aludna.

– Nem ismeri az illemet – jelenti ki, aztán Majára néz. – Bizonyára ön a nagynéni. Micsoda szörnyűség, ami a testvérével történt!

Erre minden izmom megfeszül, Maja viszont udvarias mosollyal próbálja leplezni a kínos helyzetet. Anyám állandó felügyeletre szorul az Alzheimer miatt. Ha csak egy fél szóval is utalnak az állapotára, kiborulok. Az emberek nem értik és érzik át a helyzetet, inkább mindenféle találgatásba kezdenek, ha róla van szó.

Szerencsére Penelope hamar ejti a témát, és megfordul, hogy intsen Henrik felé, aki látszólag nem tudja, miként viselkedjen az újdonsült vendégekkel szemben. Őszintén szólva én sem.

– Küldje be a többieket! A bemutatást majd én intézem.

Annyit tudok, hogy Penelope nem uralkodócsaládba született, és még nemesi vér sem csörgedezik az ereiben. Barcelonában nőtt fel, és az anyja egyedülállóként nevelte. Számos szépségversenyt nyert, később pedig jó néhány műsor házigazdájaként szerepelt. Egy ilyen alkalommal vonta magára Pierre herceg figyelmét, akinek első felesége, Selene hercegné mellrákban hunyt el, amikor Orlando még csak kilencéves volt. Annak ellenére, hogy Penelope már legalább huszonöt éve hercegné, az etikettből és protokollból nem sok minden ragadt rá.

Miután Henrik szó szerint félreáll, és a tekintetén látom, hogy végképp nem tudja, mit kezdjen ezekkel az alakokkal, betódul a Monégasque uralkodóház többi tagja is.

– Ő a fiam, Francis – mondja büszkén Penelope, ahogy bemutatja nekem a húszas évei vége felé járó, barna hajú, fekete szemüvegkeretes fiatalembert. Francis fekete öltönyt visel világoskék inggel, ami illik a zakója zsebében található zsebkendőhöz.

– Örülök, hogy látom, Stella hercegnő – mondja, és meghajol. Nem tehetek róla, de önkéntelenül elmosolyodom. – Már sokat hallottam önről – teszi hozzá, és kacsint.

– Remélem, csupa jót.

– Ez attól függ, milyen szemszögből nézzük.

Mielőtt megkérdezhetném, hogy mire gondol, az anyja bemutatja Matild hercegnőt.

Pontosan úgy néz ki, mint Francis. Magas, barna hajú, mélybarna szemű. Hosszú, fekete szempillája olyan sűrű, hogy nincs szüksége szemfestékre. Egyértelmű, hogy ikrek.

Mintha a gondolataimban olvasna, Matild rám vigyorog, és így szól.

– Ne aggódjon. Én vagyok a jó testvér.

Aztán gyorsan meghajol, miközben egy kicsit megfogja rózsaszín tüllruháját, amiben egyfelől hercegnőnek, másfelől bohókás, hétköznapi fiatalnak tűnik.

– Enchanté – mondja, aztán egy kicsit pördül-fordul, mielőtt odaállna az anyja mellé.

Éppen azon gondolkodom, hogy milyen különleges és elragadó teremtés, amikor hirtelen mindenki az ajtóra szegezi a tekintetét.

Van még valaki?

Hát persze.

– És végül: a férjem legidősebbje, Orlando herceg – mondja Penelope, miközben a fickó bevonul. Azt hiszem, ezzel mindent elárultam. Olyan magabiztosan jön be, mintha ő lenne a ház ura.

Ha külső alapján nézzük, akkor mondhatjuk, hogy a legjobb maradt utoljára, mert Orlando herceg kifejezetten szexi. Körülbelül százkilencven centi magas, széles vállú, izmos testalkatú. Sötétkék öltönyét mintha ráöntötték volna. Látszik, hogy mediterrán vér csörgedezik az ereiben, de a haja sötétszőke, középen elválasztott, az alján hosszabb, ráadásul van egy kis borostája is. Alapból nem esetem a szőke – a bátyám is az, de ennek ellenére sem –, de Orlando herceggel kivételt teszek.

Félreértés ne essék: nem az a fajta nő vagyok, aki tárgyiasítja a férfiakat. Legalábbis addig nem voltam ilyen, amíg a volt férjem ki nem készített. Azt hiszem, rám fér egy kis lazítás. Nem tudom, mikor voltam utoljára férfival, arról nem beszélve, hogy mikor láttam utoljára vonzónak mondható férfit. Orlando herceg ráadásul pont úgy néz ki, mint aki hasonlóképpen viszonyul az ellenkező nemhez, mint jelen pillanatban én. Éppen ezért nem érzek lelkifurdalást.

Ettől függetlenül igyekszem megzabolázni a gondolataimat.

Orlando herceg úgy járatja körbe a tekintetét a helyiségben, mintha megtiszteltetésnek kéne vennem, hogy a közelében lehetek, holott ez általában fordítva szokott történni. Ezek után végképp vigyáznom kell, mert a magafajta playboyok, kefélőgépek, vagy nem tudom, hogy hívják az ilyeneket, épp elég önteltek. Még véletlenül sem szabad éreztetni velük, hogy vonzóak, mert úgyis tudják.

Rám néz. Egy pillanatra megfeledkezem az előbbi gondolatmenetről, mert van valami a tekintetében, aminek nem tudok ellenállni. A szeme színe Caprira emlékeztet, ahol pont olyan hihetetlenül kék volt a tenger, mint a herceg szeme.

Egyszerűen magával ragad a pasas tiszta, mély, kifejező, mégis meleg tekintete. Nem erre számítottam. Úgy néz rám, mintha régóta ismerne.

Aztán elvigyorodik, megjelenik a tekintetében az arrogancia, így sikerül visszatérnem távolságtartó üzemmódba.

Felszegem az állam, és úgy összeszorítom az ajkam, hogy még a nagynéném is megirigyelné. Aztán igyekszem minél hercegnősebbre venni a figurát, és úgy nézek vissza rá.

Orlando herceg megáll előttem, egy pillanatra az ajkába harap, aztán biccent.

– Hercegnő.

Esküszöm, ezt úgy mondja, mintha becenév lenne. – Igazán szép az otthona.

– A bátyámé – bököm ki, és hallom, hogy a nagynéném a torkát köszörüli a helyiség másik végén. Talán azt kellett volna mondanom, hogy köszönöm, elvégre a palota az én otthonom is.

– Elfelejtettem – mondja Orlando, aztán flegmán vállat von. – Tényleg nem úgy néz ki, mint aki ide tartozik.

Összevonom a szemöldököm. Ez mégis mit jelentsen? Ezt kell mondani egy régensnek?

Mielőtt magyarázatot követelhetnék, Penelope odajön, és megragadja Orlando karját.

– Most, hogy túlestünk az unalmas bemutatkozáson, mi lenne, ha vacsora előtt innánk valamit? Bizonyára van itt valami skandináv italkülönlegesség, amit szívesen megkóstolnánk.

A nagynénémre nézek, és igyekszem higgadt maradni. Maja udvariasan bólint Pierre herceg felé, aki meglepődve széttárja a karját. Gyanítom, hogy őt is meglepte a felesége modortalansága.

A lehető legudvariasabban Penelopéra mosolygok.

– Kövessenek.

Korábban azt mondtam, hogy régensnek lenni olyan, mintha tanárhelyettes lennék. Tévedtem. Inkább, mintha én őrizném a házat.

Nem tudom, mi lesz, ha Aksel megtudja, hogy ezek minden szobába benéztek, és a féltve őrzött italokból is fogyasztottak.

Elhaladok Henrik előtt, sokatmondóan összenézünk, aztán kimegyek a szalonból, és egyenesen a nappali felé vezetem a társaságot. Tudom, hogy ez nem vendégfogadásra alkalmas szoba, mert Aksel és Aurora javarészt itt tartózkodnak a gyerekekkel, ráadásul itt tartják a legjobb italokat is.

Még otthon sem vagyok hozzászokva, hogy házigazda legyek, mert leggyakrabban anya és én tartózkodunk a házban, és alkalmanként felbukkan Margaret, a dada. Anya most épp vele van, mert szerettem volna, hogy otthon maradhasson a lovaival, míg nekem Koppenhágában van dolgom. Péntekenként általában társasozunk, tévét nézünk, és borozunk. (Na jó, ez utóbbit csak én, anya még nem ihat alkoholt.)

Most viszont itt vagyok ebben a csilivili, testhezálló ruhában, és kénytelen leszek felkínálni a király titkos szeszesitalkészletét ennek a faragatlan társaságnak. Nagyon nem találom a helyem, pedig itt nőttem fel. Úgy tűnik, igaz, amit Orlando herceg mondott.

Amikor összegyűlünk, és elkezdem kipakolni a pálinkát és a málnalikőrt, Maja megragadja a karomat, és az ajtó felé húz.

– Mit csinálsz? Ez nem része a tervnek – suttogja.

– Ha nem tűnt volna fel, akkor szólok, hogy itt eddig sem volt tervszerűség. Mellesleg közbeléphetnél és segíthetnél, mert már azt sem tudom, merre vagyok arccal.

– Te vagy az uralkodó, Stella. És akkor is hercegnő és régens vagy, ha nem tetszik. Ez a munkád.

– Ahogy már mondtam, azt sem tudom, merre vagyok arccal. Mondd meg, mit tegyek! Mit kell csinálni? Skandináv italt szerettek volna, úgyhogy megkapják. Az a dolgunk, hogy kiszolgáljuk a vendégeket, nem?

A fejét csóválja, és összeszorítja az ajkát.

– Nem tudom, mit szól majd ehhez Aksel.

– Nincs választása. Elutazott. Amúgy hol a fenében van? Görögországban?

– Cipruson.

– Ott is van nyaralója?

– Igen. És ott senki nem zavarhatja.

– Mázlista. Miközben nekem ezt a modortalan és bizarr vendégsereget kell szórakoztatnom. Mondd, hogy csak egy napot töltenek itt.

– Úgy tudom, igen.

Sóhajt, és Henrikre néz, aki félénken tesz felénk pár lépést, mire Maja int neki, hogy jöjjön közelebb.

– Hogy áll a vacsora? Tudnak sietni a szakácsok? – kérdezi Henriket.

– Még legalább egy óra, hogy elkészüljön az étel – válaszolja Henrik. – Segíthetek valamit?

– Tud varázsolni? – kérdezem, mire a homlokát ráncolja. – Elszórakoztathatnánk őket.

Annak ellenére, hogy vicceltem, Henrik bólint.

– Ha van gitár, zenélhetek.

– Tud gitározni?

– Fiatalkorom nagy részét utcazenéléssel töltöttem.

Ez nekem újdonság. Henrik a negyvenes évei közepén jár, és nekem úgy tűnik, mintha mindig is a palotában élt volna. Először sofőr volt, mostanra főkomornyikká lépett elő.

– Tud valami dán vagy egyéb skandináv dalt, amit én nem ismerek? Népdalt esetleg?

– Ismerem a Wonderwallt.

Hát persze.

Felteszem a kezem, hogy megállítsam.

– Tudja mit? Nem szükséges. Majd én intézkedem.

Megmozgatom a vállam, és felszegett állal, erőltetett mosollyal az arcomon visszamegyek.

Pierre herceg és Penelope hercegné olyan közel ülnek egymáshoz a kanapén, hogy a hercegné hosszú ruhájának a fele takarja a herceget. Gyanítom, hogy Penelope valamiért mindig feketét hord. Kezében pálinkásüveg, és épp a férjének tölt egy pohárral, miközben a herceg franciául beszél Francisszel.

Matild egyedül ücsörög a karosszékben és a telefonját nézegeti. Nem iszik. Orlando szétvetett lábbal a másik kanapén terül el. Tekintve, hogy előtte egy üveg skót whisky, gondolom, hogy a poharában is az van. Ez egy különleges, nagyon ritka ital, amit Aksel imád.

Hm… Talán nem volt a legjobb ötlet idehozni őket. Lehet, hogy felbecsülhetetlen értékű whiskyről van szó.

– Üljön le, és lazítson – szól hozzám Orlando, majd elvigyorodik, és végigsimít a mellette lévő helyen.

Lazítsak?!

Felvonom a szemöldököm. Nem akarok mellé ülni. Nem tudom… kockázatos lenne. Ez a fickó túlságosan elengedi magát a jelenlétemben.

Azon vagyok, hogy visszautasítom valami mondvacsinált ürüggyel, de Maja gyorsan elfoglalja az üresen maradt karosszéket, így nem marad más választásom, mint a pasas mellé ülni.

Rámosolygok, aztán megigazítom a ruhámat, és igyekszem minél távolabb helyezkedni tőle. Ha közelebb megyek, a hatása alá kerülök. Szexuális értelemben igen vonzó.

– Iszik valamit? – kérdezi, aztán előrehajol, megragadja az üveget és felkap egy üres poharat, majd egy laza mozdulattal felém nyújtja.

– Köszönöm, nem.

A szoba másik felébe nézek, de még így is érzem magamon a tekintetét. Figyel. Végül így szól:

– Gondoltam.

Ne dőlj be! Ez csak egy csali – gondolom magamban.

– Mit?

– Ön az a típus, aki nem szereti elveszíteni az uralmát a dolgok felett.

– Micsoda megállapítás! Mintha olyan jól ismerne – vágok vissza.

Eltűnik a mosoly, és egy pillanatra még kellemetlenebbül érzem magam. A tekintete ismét rabul ejt, és már átkozom magam, hogy leültem mellé. Hülyére vesz. Ezért is gondoltam, hogy nem kéne ideülni.

Megvonja a vállát, aztán egy ujjal lassan, finoman végigsimít az üres pohár peremén. Igencsak érzékien csinálja. Vagy csak azért érzem így, mert nem voltam ilyen közel férfihoz… ősidők óta. Szerintem ő a legvonzóbb férfi ezen a világon.

Egy fél pillanatra elképzelem, hogy lassan, ugyanezzel a mozdulattal végigsimít a lábam között. Ahogy a szemébe nézek és látom a pajzán csillogást, tudom, hogy nem véletlenül simogatja azt a poharat. Seggfej!

Nagyot nyelek, félrenézek, és összeszorítom a lábam, hogy eltűnjön a bizsergés. Még a hátamon is feláll a szőr, lúdbőrzöm, és évek óta először érzem, hogy a testem életre kel. Pont a legrosszabbkor.

Ez a férfi, akit jó eséllyel nem véletlenül neveznek kicsapongónak, erősen próbára tesz.

Már most érzem, hogy ebből baj lesz.