Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

© R. Kelényi Angelika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017 • Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I. – Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

Barcelona, Barcelona, 2019

A lánynevelde 1. – Riva nővérek-sorozat III., 2019

A lánynevelde 2. – Riva nővérek-sorozat IV., 2020

Róma, Róma, 2020

Halálos Hollywood (Caroline Wood-sorozat 1.), 2020

Rejtélyes Rio (Caroline Wood-sorozat 2.), 2021

Borítóterv: Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Olvasószerkesztő: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-31-5

Előszó

Tíz évvel ezelőtt váratlanul rosszul lettem. Nem tudtam, hogy miért érzem magam pocsékul, sőt, egyre pocsékabbul. Furcsa és ijesztő megélni az embernek – főleg egy „ide nekem az oroszlánt is” típusúnak, aki imádja a tömeget, a mozit, a vásárolgatást, a fesztiválokat, a társaságot –, hogy félni kezd mindattól, ami addig a kikapcsolódást, a szórakozást jelentette számára.

Ez a napló a saját tapasztalataim alapján készült. Sajnos – vagy szerencsére – első kézből számolhatok be arról, hogy min megy keresztül a gyanútlan, civilizált, egészséges polgár, aki egyik napról a másikra rémes betegségek ijesztő tüneteit produkálja. Kizárólag az tudja, hogy mit érez egy pánikbeteg, aki maga is átélte a rohamot, a szorongást, illetve a félelemtől való félelmet.

Én úgy ismerem a pánikot, mint a tenyeremet. Átestem csaknem minden szakaszán, megjártam poklának számos bugyrát – szerencsére nem mindet. Annál korábban megtanultam kezelni.

Tapasztalatom szerint egy pánikbeteg számára nem a nyugtató- és feszültségoldó szerek felírása, beszerzése a legnagyobb segítség, hanem az, ha szeretik és támogatják. Ezért le a kalappal az olyan szülők, testvérek és barátok előtt, akik a beteg rokonukat, barátjukat nem hisztis koloncként, idegesítő teherként kezelik, hanem megpróbálnak neki valóban segíteni. Nagyon nehéz ugyanis együtt élni egy olyan emberrel, aki nem akar utcára menni, nem akar buszra szállni, nem akar kimászni az ágyból, akit noszogatni kell, de akkor sem mozdul. Folyton „panaszkodik”, hogy ez a baja meg az a baja, aki mindentől retteg – főleg az olyan helyzetektől, amelyeket normális esetben eszébe sem jutna elkerülni.

Nehéz szeretni egy olyan embert, aki betegségeket – természetesen halálos betegségeket – talál ki magának, miközben a támogató családtagja tudja, hogy fizikailag makkegészséges. A pánik (hogy ne legyen az élet annyira unalmas vele) nemcsak a depresszióval, hanem a hipochondriával is kézen fogva jár.

Kemény munka megküzdeni vele, és mindenkinek másképp sikerül – vagy nem sikerül.

Azelőtt fogalmam sem volt arról, hogy létezik ez a „betegség”. Nem tudtam elképzelni, hogy egyszer tömegiszonyom lesz, hogy én is félni fogok a bezártságtól, és kegyetlenül kiröhögtem a hipochondriásokat, akik egy kis torokfájás miatt is orvoshoz rohannak, mivel nyilván fekély tátong a gégéjükön.

A pánikot meg lehet szelídíteni, de kár lenne okoskodni arról, hogyan, ugyanis egyesek így, mások úgy tudnak felülkerekedni rajta. Sokan pedig sehogyan.

Mióta olvasgatok erről a zavarról, és odafigyelek, ha valakivel kapcsolatban emlegetik, észrevettem, hogy számos ismert ember szenved tőle. Olyan emberek, akik a rivaldafényben sütkéreznek, majd egy trauma vagy egy megváltozott élethelyzet hatására félni kezdenek. Ahhoz képest, hogy másoknak a színpadon kell teljesíteniük estéről estére, úgy, hogy nem tudják, mikor tör rájuk a roham, az én életem sétagalopp volt. Hiszen egyszerű Macska Marikaként a kutyát sem érdekeltem. Ha leájulok a buszról, néhány utas számára talán a nap eseménye lettem volna, de hamarosan a feledés homályába merült volna dicstelen történetem…

Nem lehet egyenlőségjelet tenni pánikbeteg és pánikbeteg közé, mert az alaptünetek ugyan többé-kevésbé megegyeznek, viszont szinte mindannyian másképp éljük meg a napi problémákat. Ki ettől fél, ki attól. Én speciel – a halálos betegségeim mellett – leginkább a megszégyenüléstől tartottam: jelesül, komolyan rettegtem, hogy idegenek előtt ájulok el. Ennek a félelmemnek nyilván köze volt ahhoz, hogy előtte már kétszer is beleájultam a tömegbe, és attól tartottam, hogy ezt az „élményt” esetleg újra át kell élnem. Nem csoda: kellemetlen érzés az öntudatlanságból embergyűrűben ébredni, találkozni a meglepett, a gyanakvó, a szánakozó vagy akár a rosszalló tekintetekkel. A halálfélelem többnyire magányomban ért, a megszégyenüléstől való félelem viszont társaságban vagy ismeretlenek között.

Nem szeretek segítséget kérni, és gyűlölöm a szánalmat, ezért akkor is erősnek mutatom magam, ha egy cseppet sem vagyok az. Talán ez az erő húzott ki a pánik, a depresszió és a hipochondria torkából. Nem adtam meg magam, bár tény, hogy néha bizonytalankodtam. Szívem szerint hagytam volna, hogy legyűrjön, és soha többé nem mozdultam volna ki a lakásból. De nem tehettem, mert harcos típus vagyok, ráadásul kérés nélkül, vállvetve küzdött velem a családom és F.

Így jártam:

Pánik–Angelika: 0–1.

Napló

(A megőrülés elkerülése végett…)

Szeptember 15.

Vedd le az álarcod, hogy láthasd magadat! Szokd meg az arcodat: ez vagy te!

Azt hiszem, beteg vagyok. Még nem biztos, de újabban furcsa, bizonytalan érzések kavarognak bennem az egészségemmel kapcsolatban. Régóta tervezem a naplóírást, számtalanszor el is kezdtem, de mindig abbahagytam, mert vagy elfelejtettem leírni a történéseket, vagy mire odajutottam, kiment a fejemből, hogy mit is akartam lejegyezni. Most azonban szilárd az elhatározásom: egyrészt terápiás módszernek tekintem a napjaim hiteles megörökítését, másrészt, amíg írok, nem érzem magam annyira rosszul.

Lássuk csak! Nő vagyok, és még egy rövid ideig harmincnégy évesnek mondhatom magamat. Állásom nincs, épp egy hete mondtam fel egy olyan ügynökségnél, mely abból a munkából él, amit én szereztem. Hamarosan kiderült azonban, hogy pont addig tartotta a szavát a tulajdonos, amíg meg nem puhítottam a nagyágyú ügyfelet, aztán hirtelen már nem is volt rám szükség. Nem mondta, de éreztette. Naponta. Eljutottam arra a pontra, amikor a reggeli croissant-omtól is gyomorgörcsöt kaptam, úgyhogy arra gondoltam, jobban járok, ha lelépek. Úgyis kirúgna valami mondvacsinált indokkal, minek várjam meg?

Gyors búcsú volt. A főnökömnek még arra sem volt ideje, hogy az utolsó fizetésemet átutalja, így most egy fitying nélkül állok, és éppen munkát keresek. Egy hét kudarc után elmennék felszolgálni még az albérletem alatt található, kulturáltnak a legkevésbé sem nevezhető kocsmába is. Holnap meg is kérdezem a tulajdonost, hogy nincs-e üresedés.

Ha anyám ezt tudná, agyvérzést kapna. Mindig mondta, menjek én is tanárnak, ahogy ő. Az nyugdíjas állás, és a nyaram is szabad. Ha rá hallgatok, már biztosan lenne egy tuti kis osztályom, egy másfél szobás panellakásom vidéken és jó pár évnyi befizetett tébém. Kár, hogy a gyerekeket csak egyesével szeretem, nagy tömegben nem annyira. Így, szerintem, felelősségteljes döntés volt részemről, hogy megmentettem egy csomó fiatalt magamtól. Érettségi után fél évig pedagógiai asszisztensként dolgoztam a régi általános iskolámban, Barcikán. Csodás volt, hogy tegezhettem azokat a tanárokat, akik korábban tanítottak, de nagyjából csak ezt élveztem a munkából. A folytonos zsivaj és a rengeteg szófogadatlan gyerek az idegeimre ment, ráadásul képtelen voltam egyformán szeretni mindet. Rajtam meg minden meglátszik. Olyan az arcom, mint egy nyitott könyv. Sosem tudtam jól titkolni az érzéseimet. Hogyan lehetnék így tanár? Rögtön tudnák a gyerekek, hogy kit kedvelek és kit nem. Akit pedig nem, abban örök nyomot hagyna, hogy a tanára utálta, s ki tudja, milyen fejlődési problémát okozna nála ez a felismerés. Mindenkinek jobb, ha felnőttek között dolgozom. Például a kocsmában…

Pasim van. Tudom, hogy helyesebb, ha azt írom, hogy „van pasim”, de a fordított szórenddel nagyobb nyomaték esik erre a rövidke, kétszavas mondatra, mert számos szingli ismerősömet látva, illetve a saját, időnként különös, olykor kifejezetten nehezen tolerálható viselkedésemet tekintve, ez nem evidens. Ahogyan az sem, hogy az elmúlt két évben egyszer sem jutott eszembe, hogy inkább leszek szabad egyedülálló, mint hogy egy párkapcsolat kötöttségeiben sínylődjek.

Összesen úgy másfél évet töltöttem stabil partner nélkül. Mondhatom, hogy tizennyolc éves koromtól mindig hosszú távon gondolkodtam, ha férfiakról volt szó. Kivéve azt a másfél évet. Nem mondom, hogy nem élveztem a teljes szabadságot, mely leginkább azzal telt, hogy bepótoltam az összes lehetséges szórakozási formát, melyet az érettségimtől harmincéves koromig kihagytam. Előtte a szülői felügyelet akadályozott a vadulásban, így a brutális egyetemi bulik hangulatát kissé későn, de annál intenzívebben sikerült abszolválnom. Akár szánalmasnak is gondolhatnám, hogy amíg mások már családot alapítottak és karriert építettek, addig én épp a visszafelé fejlődés útjára léptem. Hát szánalmas is! Az pedig különösen, hogy a mai napig albérletben élek, méghozzá távol a családomtól, akik mind Kazincbarcikán laknak. Húszévesen úgy gondoltam, hogy könnyebb lesz a fővárosban nekem való munkát találni. Nem kell hozzá matematikusnak lenni, hogy bárki kiszámolja, uszkve tizenöt éve vándorlok egyik albiból a másikba.

Mivel Budapesten lakást vásárolni drága mulatság, én pedig nem örököltem meg egyik elhunyt rokonom fővárosi kéglijét sem, így tömöm a pénzt az idegen ingatlantulajdonosokba, akik kiadó lakást kínálnak. Egyáltalán nincs rokonom a fővárosban. Tulajdonképpen egyedül vagyok, ha nem számolom a barátaimat, no meg az előbb nem megnevezett pasimat.

A férfi az életemben: F. Lassan két éve.

Pár napja meghalt a kutyánk. Ugyan nem velem élt, barcikai kutya, soha nem is voltam a gazdája, a szüleim és a tesóm etették, sétáltatták, fésülték, fürdették, ettől azonban még megszakad a szívem az elvesztése miatt. Amikor megtudtam, összetörtem, és kibőgtem mind a két szememet. A legkedvesebb és legillatosabb kutya volt a világon, pedig a kutyák nem arról híresek, hogy jó a szaguk. Colly – eredeti nevén Scotchstar Edda (skót juhász lány) – hosszú, jól ápolt szőre anyám parfümillatát hordozta magán, mely a sok ölelgetéstől ragadhatott rá. Colly már a kutyamennyországban fúrja az orrát a számtalan, csak neki szánt, soha el nem fogyó vakondtúrásba, nekem pedig kizárólag olyan emlékek jutnak az eszembe vele kapcsolatban, amelyek felidézésén jó nagyokat lehet sírni. Például, amikor még pici szőrgombolyag volt, apám a sötét lakásban mászkálva nem vette észre, és rátaposott a lábára. Szegény kutya visított a fájdalomtól, apám pedig olyan lesújtó pillantásokat kapott, melyeket nem tett zsebre. Colly elvesztése komoly trauma…

Szóval beteg vagyok. Szédelgek, mint akinek leesett a vérnyomása, és a szívem is gyorsan ver. Sokkal gyorsabban, mint kellene. A vérnyomásommal lehet valami.

Szeptember 16.

A hülyék sokan vannak, a normálisak nagyon kevesen. Azért olyan a világ, amilyen, mert sok lúd disznót győz.

Nagyon aggódom, hogy ez mégsem egyszerű vérnyomásprobléma. Ma két állásinterjún is részt vettem, és az egyiken nem átallottam félbeszakítani a felvételiztető pasast, hogy kijuthassak a friss levegőre. Úgy éreztem, megfulladok, hiszen egy ablaktalan kis lyukban zajlott a beszélgetés, ahol két szék és egy asztal állt, semmi más. Kiderült, hogy még csak a fejvadász cégig jutottam el, az, aki munkatársat keres, csak a harmadik beszélgetés után hajlandó találkozni a jelöltekkel. Belegondoltam, hányszor kell még végigcsinálnom a procedúrát, hogy aztán egyáltalán esélyem legyen a megfelelő emberrel beszélgetni, és a felismerés kissé elkeserített.

A fejvadász pasi kicsi volt, és kopasz, tenyérbemászó képpel hülye kérdéseket tett fel. Például, hogy mikor akarok gyereket, mert eléggé benne vagyok a korban, és nem szeretne zsákbamacskát venni.

Döbbenten néztem rá, és arra gondoltam, hogy ehhez valójában semmi köze. Úgy tudom, ilyen kérdéseket nem is lehet feltenni. Kifejezetten tilos más méhében turkálni egy állásinterjún. Nem akartam azonban az agyamon átcikázó csúnya szavakkal teljesen tönkretenni az esélyeimet, úgyhogy elmondtam, pillanatnyilag nem tervezem a gyermekvállalást. Bevallom, elég nehezen türtőztettem magam, noha már megszokhattam volna, hogy gyakran kapok hasonló kérdéseket. Persze nem állásinterjún. Csak úgy, ismerősöktől. Különösen családos ismerősöktől. A családtagjaim már nem firtatták, mikor szándékozom végre megállapodni. Őket meggyőztem arról, hogy majd én tudom, és attól úgysem lesz gyerekem, ha folyton ezzel cseszegetnek…

Aztán a kopasz pasas azt kérte, hogy adjak el neki egy golyóstollat. Ismét felszaladt a szemöldököm a homlokom közepére, mert nem értettem a feladat miértjét. Miért kéne nekem eladnom egy golyóstollat, ha személyzetisnek jelentkezem? Nem értékesítőnek – személyzetisnek. Már-már az is eszembe jutott, a figura látja rajtam, hogy kínban vagyok, és direkt szívat. Lehetséges, hogy a tűrőképességemre kíváncsi? Átfutott rajtam egy regényjelenet, melyben a főhőst dettó ugyanezzel a feladattal akarták megbízni próbamunka gyanánt. Ez a fazon tán olvasta azt a könyvet? Onnan szedte a hülye ötleteit? Sosem hittem volna, hogy egyszer én is átélem ugyanazt, mint Kéki Kata az Állítsátok meg Terézanyut!-ban.

Felvihogtam, és felálltam. Beláttam, hogy nincs esélyem. Fogalmam sincs, hogy kell eladni egy golyóstollat, mindig is vacak ügynök voltam. Tudom, hogy aki állást keres, épp semmije sincs, és létfontosságú, hogy dolgozzon, annak mindent ki kell bírnia. De én abban a pillanatban semmit nem akartam, csak elszabadulni onnan. Olyan menekülési vágy tört rám, hogy képtelen voltam tovább a levegőtlen helyiségben maradni. Szinte futottam ki az épületből, s amint kiértem a friss levegőre, gyors egymásutánban elszívtam két szál cigit.

Nem lettem sokkal jobban. Sőt, mondhatom, rosszabbul lettem, mert fokozódott a szédülésem. El is keseredtem a gondolatra, hogy hosszú még az út hazáig, és a buszon nyilván tömeg lesz, még csak le sem tudok majd ülni. Úgy döntöttem, inkább holnap érdeklődöm a kocsmában.

Szeptember 17.

A munkanélküliség kiül az ember arcára. Jó esetben nem nagy a feneke, és kilátsz mögüle.

Nincs internetem. Otthoni nem is volt soha, de nagyon hiányzik, tekintve, hogy a legtöbb cég online hirdet, és én még mindig a kőkorszaki Expressz újságot bújom, amit reggel a közeli OMV-kúton szerzek be. Annyira tudom, hogy látszik rajtam a munkanélküliség, ahogy reménykedő arccal bemegyek a benzinkútra egy szál százharminckilenc forintos Expresszt venni. Irigylem a lányt a shopban: egészen jó munkája van. Engem persze innen is eltanácsolnának: túlképzett vagyok. Titkárnőnek is. Kocsmárosnak is, de azt még megkérdezem, hátha nem lesz hátrány, hogy már van egy felsőfokú végzettségem, amit még tizennyolc évesen kínomban szereztem, amikor nem vettek fel ének–történelem szakra. A papírom szerint felsőfokú külkereskedelmi végzettségem van, ami azért vicces, mert a nyelvtudásom a béka segge alatt van, szóval jó sokra mehetnék vele. Már ha akarnék ebben a szakmában egyáltalán dolgozni. Most pedig újra a padot koptatom. Pillanatnyilag főiskolai hallgatóként ismét teljesen haszontalan dolgokat tanulok – legalábbis egy kocsmában alighanem semmi hasznát nem fogom látni sem a művelődésfilozófiának, sem a művészettörténetnek. Ugyanakkor papírom lesz róla, hogy művelt vagyok, noha fogalmam sincs, ezzel mire megyek a munkaerőpiacon. Azt már tudom, hogy a művelődési házakban kihalásos rendszerben vesznek fel új munkatársakat, vagyis sanszos, hogy a leendő diplomámmal pont annyira törölgethetem a hátsómat, mint a gimnáziumi érettségimmel. Ma már valószínűleg nem ide jelentkeznék, tudván, hogy mennyire nem mindegy, milyen végzettsége van az embernek, de akkor jó ötletnek tűnt. Meg sejtettem, hogy ide felvesznek komolyabb erőfeszítés nélkül is, és azt gondoltam, diploma-diploma: mindegy, csak legyen. Hát még nincs, de legalább nem tanulom halálra magam. Nem mintha nem lenne rá időm. Most aztán van. Sajnos.

Visszatérve a kocsmára. Ideális munka lenne: csak lesétálok a lakásomból. Nyilván jatt is akad egy ilyen helyen, bár a törzsközönség elég lepukkantnak látszik. Néha hallom, hogy még hajnali kettőkor is vígan danolásznak. Lassan kívülről tudom a kedvenc nótáikat, mint a „Jön mán a bika, fú az orra lika…” refrénűt is. A tulajdonosnő olyan tipikus, hogy akár egy filmből is kiléphetett volna, mint csaplárosné aranyvirág.

Ma betértem, de nem találtam ott, csupán a copfos, csinoska pultoslányt, aki azt mondta, hogy Olga (így hívják a csaplárnét) másnap lesz bent. Felvonszoltam magamat az emeletre, és nagyon elkeseredtem. Nem elég, hogy nincs munkám, egy kocsma fölött lakom egyedül, fogy a pénzem, de még beteg is vagyok. Remélem, hogy csak a kimerültség miatt szédelgek, mert kezd fárasztó lenni.