A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Laurelin Paige: Man In Charge (Man in Charge Duet #1), 2020

Fordította

HORVÁTH M. ZSANETT

Copyright © 2020. Man In Charge by Laurelin Paige

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-90-5

Kedves Olvasó!

Örömmel mutatom be neked legújabb világomat, a Sebastianokét – akik egy tehetős, befolyásos család, sok-sok drámai szerelmi történettel. Remélem, még sokszor lesz alkalmad olvasni róluk, és ez még csak a kezdet.

Ha már ismered ezt a világot a Man on Top (Férfi a csúcson) című kisregényemből, lapozz a hetedik fejezethez.

Ha még nem olvastad a kisregényt, vagy fel akarod frissíteni az emlékeidet, az első fejezettel kezdd az olvasást.

Csók:

Laurelin

Egy

Épp a magasba emeltem a telefont, hátha találok térerőt, amikor meghallottam a hangot. A halk nyivákolást. Egy bajba került cica lehetett.

Füleltem és körbenéztem. Mögöttem négy, siló formájú fémszerkezet tornyosult. Alattam a zsúfolt tetőtéri bár szinte vibrált az energiától. Szemközt az Empire State Building szivárványszínekben pompázott (a hétvégén esedékes LMBTQ felvonulás tiszteletére), ám a klub villogó fényeivel még a híres turistalátványosság sem tudott vetekedni. Fülsüketítő volt a zaj, részben ezért is osontam fel az acéllépcsőn az épület legfelső szintjére, hogy nyugodtan telefonálhassak. Részben pedig azért, mert még minimális térerőt sem talált a telefonom.

Úgy sejtettem, hogy a nyivákolás csakis az egyik silószerű szerkezetből jöhetett, bármi is volt az. Képzeletben számtalan elektronikai kütyüvel töltöttem meg őket – a villany, a légkondi, és miegymás gépészetével. Valami nagymenő építész dönthetett úgy, hogy az a legjobb módja eltüntetni szem elől az ipari berendezéseket, ha bronzhengerekbe rejtik őket, vietnámi rizsszedő kalapra hajazó tetők alá. Komolyan mondom, ez a trendi New York-i dizájn már nekem is sok volt. Ami engem illet, irtó furának találtam.

Arról nem is beszélve, hogy egy hatvanemeletes felhőkarcoló tetején álltam, így elenyésző volt annak az esélye, hogy a hang egy eltévedt cicától eredt.

Időközben különben is elhallgatott. Biztos egy generátor nyikorgását hallottam, vagy csak képzelődtem. Visszafordultam a telefonhoz. Ebben az irányban már két csíkot mutatott az ikon. Felmásztam az utolsó három lépcsőfokon is, és kiértem a tetőre. Három csík! Ezzel már tudtam mit kezdeni.

Ám ekkor újra meghallottam a macskát.

Kétszer is. Határozottan nem gépi hang volt. Leeresztettem a telefont, és óvatosan megkerültem az egyik silót. Ha nem macska volt – márpedig mit keresne ilyen magasan, nem igaz? – akkor mégis mi lehetett? Csak nem patkányoktól eredt a hang?

Kirázott a hideg a gondolattól. Igazán semmi okom nem volt arra, hogy kinyomozzam a hang forrását.

De mi van, ha mégis macska? Lehet, hogy direkt a hipszter bár tart idefent egyet, hogy ritkítsa a rágcsálóállományt. Nem ördögtől való gondolat, és kíváncsi is voltam, ezért leküzdöttem a félelmemet, és megkerültem a második silót.

Földbe gyökerezett a lábam.

Nem egy kis állat volt a hang forrása – hanem egy felnőtt nő. Úgy négy-öt méterre lehetett, és hozzásimult a téglafalhoz, mögötte egy kémény magaslott a silók túloldalán. Behunyta a szemét, a koktélruhája felgyűrődött a csípőjére, és a gyönyör, nem pedig a kétségbeesés hangjai szakadtak fel a torkából. Ami valószínűleg az előtte álló férfinak volt köszönhető. Pontosabban a nő lábai közt mozgó férfikéznek.

És a mindenit, keményen dolgozhatott rajta, legalábbis a nő átszellemült arckifejezése alapján.

Gyorsan visszaosontam a siló túloldalára, és lassan kifújtam a levegőt. Nem tudtam eldönteni, hogy nevessek vagy… nos. Mi mást tehetnék? Tény, hogy zavarba ejtő volt a bizsergés a lábaim közt.

Maradt tehát a nevetés. De csak hangtalanul, nehogy megzavarjam a „szeretőket”.

Ám hiába múlt el a derültség, a bizsergés csak nem lankadt. Túl régóta nem feküdtem le senkivel. Az utolsó kapcsolatom tavaly nyáron ért véget, aztán a halloweeni hétvégén ágyba bújtam valakivel, és mivel már szeptember elején jártunk… Édes istenem, már csaknem egy éve! Nem csoda, hogy ennyire felizgatott ez a tetőtéri sötét sarokban enyelgő párocska.

Végül engedtem a kísértésnek. Hangtalanul visszatipegtem a siló mögé, és hozzásimultam a falához, hogy… kukkoljak.

Hűha! Másodjára is ugyanolyan izgató volt a látvány, mint elsőre. Sőt, még inkább, mivel a nő előretolta a csípőjét a férfi keze felé. Kimondottan mocskos volt a jelenet, ahogy a férfi a falhoz szegezte a nőt, ahogy megtagadta tőle a csókot, és nem ért hozzá máshol, csak a lábai közt.

A nő újra felsóhajtott, és ezúttal én is vele sóhajtottam.

Ezt most megjegyeztem magamnak – a jelek szerint a kukkolás pokoli szexi.

Olyan szexi, hogy sikerült megfeledkeznem arról, hogy miért is jöttem fel a tetőre. Olyan szexi, hogy forrón bizsergett a puncim. Olyan szexi, hogy eszembe sem jutott elrejtőzni, amikor a nő hosszan felnyögött, majd elernyedt az orgazmus után.

Nyilvánvalóan le kellett volna lépnem. Igaz, már korábban megtehettem volna, de mivel nem tettem, most jött el az ideje. Mégis maradtam, mert megbabonázott a férfi közönye, amint elővett egy zsebkendőt a szmokingjából, beletörölte a kezét, majd visszagyűrte a zsebébe. Fel sem ajánlotta a kendőt a nőnek.

Ez a nőt is zavarta. Durcás arckifejezéssel megigazgatta a ruháját, de hamar visszatért a mosolya. Hátravetette barna fürtjeit – sötét volt a haja, de nem annyira, mint nekem –, közelebb húzódott a férfihoz, és az ágyékára tette a kezét.

– Ugyan már, Eden! Végeztél. – Nem mindent láttam jól a kukkolóhelyemről, de azt tisztán láttam, hogy a férfi eltolta magától a nő kezét.

– De te még nem – duruzsolta a nő.

A férfi hosszú pillanatokig csak bámult a nőre. Sajnáltam, hogy háttal állt nekem, és nem láttam az arckifejezését. Egyesek rendesen meg tudják nehezíteni a leskelődést!

– Nem számít – mondta végül a férfi. Félreérthetetlenül elutasító volt. Ehhez nem kellett látnom az arcát. – Csak azért elégítettelek ki, hogy végre békén hagyj.

De durva!

Igazi seggfej a pasi.

Vagy mégsem? Végül is egy látszólag rendkívül élvezetes orgazmussal ajándékozta meg a nőt, mielőtt elutasította. Persze nem volt a birokomban elég információ ahhoz, hogy messzemenő következtetéseket vonjak le a látottakból. De nehéz volt nem elképzelni a jelenet részleteit, miközben tátott szájjal bámultam őket, és a képzeletemben a férfi egyszerre volt fantasztikus szerető és kapitális seggfej.

Tapasztalatból tudom, hogy gyakran jár együtt ez a két tulajdonság.

Eden felhorkant, de a jelek szerint pontosan tudta, mikor kell visszavonulót fújni.

– Ahogy akarod. Tudod, hogy milyen jól bánok veled.

– Igen, tudom. Éppen ez a probléma.

Ó, igen, határozottan prosztó. Az a fajta pasi, akinek mindig valami újra van szüksége. Az a fajta, aki csak egyszer kavar egy nővel, mielőtt továbbállna. Tekintve, hogy az egész bárt kibérelték egy elit partira, ami éppen alattunk zajlott, pontosan tudtam, hogy miféle pasi. Gazdag. Beképzelt. Kalandor. Eden jobban jár, ha leveszi róla a kezét.

A nő arcáról lehervadt a mosoly, kihúzta magát, és szikrákat szórt a szeme.

– Hogy te mekkora seggfej vagy!

A számból vetted ki a szót, Eden.

A nőcsábász vállat vont.

– Én figyelmeztettelek.

– Figyelmeztettél, mert pontosan tudtad, hogy így nem tűnsz majd seggfejnek. Tudod mit? Megérdemled a nyomorúságodat.

A nő indulni készült, ezért nekem is le kellett volna lépnem, ám maradtam, amikor a férfi megragadta a csuklóját.

– Várj, Eden!

A nő arca ellágyult a megkönnyebbüléstől. Mint aki pont azt várta, hogy megállítsák. Ismertem ezt a fajta reményt. Sejtettem, hogy Eden is tudta, hogy mire számíthat, amikor összeállt ezzel a kujonnal, de akkor is. Nehéz volt nem együttérezni vele.

A férfi elengedte a karját, és megérintette a nő arcát. Már kezdtem azt hinni, hogy talán mégsem olyan rémes alak, mint hittem, ám ekkor így szólt:

– Szedd rendbe magad, mielőtt lemész! Elkenődött a szemfestéked.

Eden elrántotta a kezét, majd szó nélkül elviharzott.

Egyenesen felém tartott.

A szentségit!

Gyorsan megkerültem a silót, annyira, hogy ne lásson meg a nő, amikor lemegy a lépcsőn, de nem annyira, hogy a seggfej észrevegyen a túloldalról. Vártam egy kicsit, hátha meghallom a lépteit, hogy tudjam, mikor bújhatok elő.

A pasi azonban teljesen hangtalanul járhatott, mert semmit sem hallottam. Ezért inkább számolni kezdtem. A biztonság kedvéért elszámoltam kétszázig. Jó sokáig tartott, mert kétszer is belezavarodtam a számolásba, amikor bevillant az imént látott szexi jelent.

Határozottan fel kell vennem a teendőim közé a szexet. Ez már nevetséges volt.

Végül kidugtam a fejem a siló mögül, és elnéztem arra, ahol utoljára láttam a férfit.

Sehol senki. A biztonság kedvéért tettem néhány tétova lépést. Sehol se láttam. Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Keresel valakit?

Összerezzentem a hangra, ami a hátam mögül jött. Megpördültem, és ott állt a pasi az árnyékban, ahol alig pár másodperccel ezelőtt én bujkáltam.

Nem tudhatta, hogy ott voltam. Képtelenség. Semmiképpen nem tudhatta, hogy néztem őket. Miután gyorsan levontam ezt a következtetést, ártatlanságot színleltem.

– Mintha egy állat hangját hallottam volna. Egy bajba jutott macskáét. Gondoltam, körülnézek.

Bravó, Tess! Ez aztán nem hangzott mentegetőzésnek.

– Egy macska. Egy felhőkarcoló tetején. – A pasi érthető módon nem hitt a fülének.

– Én is furcsállom. Ezért nézek körül.

– Aha.

Kivert a víz. Teljes tudatában voltam annak, hogy hamis személyazonossággal jöttem a partira, és noha ennek a pasinak nem volt semmi oka, hogy megkérdőjelezze a kilétemet, azért nem ártott az óvatosság.

És nem feltétlenül jó értelemben. Ugyanis ragaszkodnom kellett volna a sztorimhoz – elvégre igaz volt –, és mihamarabb le kellett volna lépnem. A pasi még mindig az árnyak közt rejtőzött, az arca sötétben volt. Nem úgy festett, mint aki meg akart állítani engem.

Csakhogy ez az egyetlen rövid szó kihívás volt, egy kimondatlan felkérés táncra, márpedig aki ismert engem, az tudta, hogy nem szokásom meghátrálni.

Közelebb léptem a férfihoz.

– „Aha”? Ez meg mit jelentsen? Nem hiszel nekem?

Erre vállat vont, ugyanolyan méla közönnyel, mint amikor Edennel beszélt.

– Csak úgy értettem, hogy aha.

– Vagy úgy. – Talán csak képzelődtem. Ez az egész kaland egy tévedés volt. Miből gondoltam, hogy végig tudom csinálni kiborulás nélkül? Lehet, hogy az a fajta ember vagyok, aki bátran szembenéz a kihívásokkal, de nem vagyok ostoba, márpedig ostobaság volt eljönni erre a partira ma este. Ráadásul mindennek a tetejébe túlreagálok egy helyzetet, aminek a világon semmi jelentősége.

– Akkor jó – mondtam, és elfordultam a rejtélyes férfitól.

Ahogy visszahúzta Edent a karjával, ugyanúgy húzott vissza engem a hangjával.

– Tudod, szerintem tényleg azért jöttél, mert hallottál valamit. De aztán valami egészen mást találtál. És ahelyett, hogy elsétáltál volna… maradtál.

Visszafordultam.

– Nem is…  – A torkomon akadt a szó. A férfi kilépett az árnyékból, és most először végre megláttam az arcát.

Elbűvölő volt.

Lélegzetelállító.

Bugyinedvesítő.

Nem csoda, hogy Eden teljesen belebolondult. Az átlagos férfiak nem így néznek ki. Ez a pasi modellalkat volt. Ha szavakkal kellene körülírnom, nem tudnám pontosan meghatározni, hogy mi volt olyan vonzó benne. Az összhatás. A finom vonások. A magas arccsont. A formás áll a gondosan nyírt, barna szakáll alatt. A mélyen ülő szempár – túl sötét ahhoz, hogy lássam a színét, de tökéletesen arányos az elhelyezkedése. S noha a méretre szabott szmoking sokat takart hátulról, szemből eleget láttam ahhoz, hogy meg tudjam állapítani, milyen formás a teste. Mint akinek nemcsak van saját házi fitneszterme, de használja is.

Úgy meglepett ez a férfi, annyira váratlanul ért, hogy mielőtt észbe kaptam, kiszaladt a számon:

– Hű, de dögös vagy!

Elvörösödtem. Világosbarna bőrömön nem látszott meg annyira, ha elpirultam, de azért a fejembe tolult a vér, ha zavarba jöttem. Márpedig rendkívül zavarba ejtő volt ez a szitu. Túl zavarba ejtő ahhoz, hogy kimagyarázzam magam belőle.

Amíg én majd elsüllyedtem szégyenemben, a férfi könnyedén rávágta:

– Én is ugyanezt gondoltam rólad.

Flörtölt velem.

Miután kielégített egy másik nőt. Jól ítéltem meg, az egyszer biztos. Nőcsábász, a leggátlástalanabb fajtából.

Fölnevettem, félig a zavartól, félig a megrökönyödéstől.

– Ez, nos. Nem. Mi nem. Kösz, de nem. Azt hiszem, jobb, ha én most elmegyek.

Ezúttal túl ideges voltam ahhoz, hogy sarkon forduljak, mielőtt ismét megállított.

– Ne, várj! Bocsáss meg! Nem akartalak letámadni. Te jegyezted meg előbb, ezért mondtam ki én is.

Egy pillanatra elgondolkoztam, mielőtt válaszoltam – tudom, gyakrabban kéne így tennem. Rendben, igaz. Nőcsábásznak könyveltem el magamban, pedig erre nem volt bizonyítékom. Kettőnk közül én voltam az, aki letámadott egy vadidegent. Abszolút illetlenül viselkedtem.

– Igazad van – ismertem be. – Sajnálom. Kicsúszott a számon.

– Egyáltalán ne sajnáld. – A mosolya úgy ragyogott, mint a napsütés. Megbabonázott. Elég, ha csak felvillantja, és máris mindenféle hülyeségekre rá tudja venni a nőket.

Reméltem, hogy én nem tartozom az ilyen nők közé. Ugyanakkor volt némi valóságérzékem, ezért vigyáztam, hátha mégis.

És még mindig itt voltam.

– Ehhez adjuk hozzá azt a tényt, hogy végignézted, amit idefent találtál. – Mindenáron el akarta érni, hogy beismerjem, mit láttam. De csak vaktában tapogatózott. Kóstolgatott engem.

Mi okom volt arra, hogy tovább tagadjam? Kíváncsi voltam, hogy milyen irányba akarja terelni a beszélgetést, ezért csak annyit mondtam:

– És?

– És ha mindehhez hozzávesszük a külsőmre tett megjegyzésedet, akkor nem csoda, hogy egészen más jellegű interakcióra számítottam. – Közelebb lopakodott hozzám. Szó szerint. Lopakodott.

Döbbenetesnek találtam, hogy milyen izgató tud lenni, ha egy férfi tesz néhány lépést.

Az pedig még döbbenetesebb volt, hogy milyen hatással volt rám.

És jóságos ég, nem esett le rögtön a tantusz, de tényleg ezt mondta?

– Kérlek! – mordultam fel bosszúsan, ami legalább annyira irányult önmagam felé, mint a férfi felé. – Csak mert véletlenül belesétáltam a kis légyott kellős közepébe, rögtön azt gondolod, hogy én is enyelegni akarok veled?

– Nem, természetesen nem. – Újabb közönyös vállrántás. – Azért gondolom, mert végignézted.

Erre megint elvörösödtem. Egész idő alatt háttal állt nekem. Még Eden se vett észre, pedig ő velem szemben állt. Tévedtem volna? Lehet, hogy volt valami tükröződő felület a téglafalon, amit nem láttam? Megpördültem, hogy szemügyre vegyem a helyet. Megnéztem, hol álltam.

Nem. Képtelenség. Nem láthatott. Önelégült vigyorral fordultam a férfi felé:

– Ezt nem tudhatod.

Erre ő is elvigyorodott, mert épp most ismertem be, hogy valóban végignéztem.

– Meg akartam győződni arról, hogy beleegyezéssel történik – rögtönöztem.

– Csak vigyáztál egy másik nőre.

– Pontosan. – Elégedettséggel töltött el a hazugság. Mintha valóban hős lennék, nem pedig egy kukkoló, mintha csak az érdekelne, nehogy megerőszakolják Edent.

Az arcára volt írva, hogy nem hisz nekem, de belement a játékba.

– Remélem, arra a következtetésre jutottál, hogy valóban beleegyezéssel történt.

– Az ő részéről legalábbis. – Mielőtt kimondtam, azt hittem, hogy csak piszkálom a férfit, de amint elhagyták a számat a szavak, tudtam, hogy flörtölésnek hangzott.

A fenébe! Talán tényleg flörtöltem.

A férfi ugyanúgy összezavarodott, mint én.

– Engem senki sem kényszerített semmire. De igen, igazad van. Nem érdekelt különösebben ez a nő. Te viszont nagyon is érdekelsz. – Bizonytalanság ide vagy oda, ez aztán merész húzás volt.

Bolondultam az észbontóan jóképű nőcsábászokért.

De ma este egyáltalán nem az volt a dolgom, hogy kikezdjek eggyel. Véget kellett vetnem a dolognak.

– Oké, akkor jó – mondtam zavaros fejjel. – Aha. Akkor én most. Kösz, de kösz nem. Csak azért jöttem fel ide, hogy telefonáljak, és hát. Most pontosan ezt fogom tenni. – Volt annyi eszem, hogy végre elsétáljak onnan. Sőt, még vissza is szóltam neki: – Kérlek, ne kövess!

Beismerem, talán mégsem az eszem súgta, hogy forduljak hátra. Tudni akartam, hogy követ-e a tekintetével.

Lehet, hogy nem vagyok normális, de örömmel láttam, hogy igen.