A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Kiss the Stars (Falling Stars #1), 2020

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Érints meg (Szívdöglesztők 2. – Kale), 2020

Ölelj meg (Szívdöglesztők 3. – Ollie), 2020

Copyright © 2020. KISS THE STARS by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-56-1

PROLÓGUS

Kirohantam a lakosztályból, végig a folyosón. Baloldalt az üvegfalon túl látszott a medence és mögötte az udvar.

Lesújtott rám a vihar. Széllökések korbácsolták a fákat. A felhők közötti keskeny résen át fellángoló holdfényben őrjöngve csapkodtak és remegtek az ágak.

A szívem vadul feldobogott, amikor megláttam egy férfi árnyalakját. Magasba húzott vállal ment az udvaron át a parányi otthona felé.

Nem mintha lenne igazi otthona.

Egy elveszett lélek.

A világot bejáró, helyét kereső dühös vándor.

Pontosan azt szerettem volna megadni neki. Megmutatni, milyen az, ha tartozunk valahova. Ha megbecsülnek és szeretnek minket, pontosan úgy, ahogy ő tette velem, anélkül, hogy cserébe bármit is kért volna.

Ahogy kirohantam az ajtón, lecsapott rám egy széllökés.

Ádáz harag tombolt a levegőben.

– Mi van, ha nem akarom, hogy elmenj? – harsogtam túl a vihart. – Mi van, ha azt akarom, hogy maradj? Itt, velem!

Úgy dermedt meg, mintha keresztüldöfte volna a könyörgésem. Mint akit a földhöz szögeztek.

Lassan megfordult. Közben eleredt az eső.

– Hányszor mondjam el még neked, hogy nem illek hozzád? Fogalmad sincs róla, valójában milyen veszélyes vagyok!

Igaza volt.

Még csak nem is sejtettem, mit tesz majd velem.

Lehet, hogy szeretni fog, de az is megtörténhet, hogy tönkretesz.

Talán az lett volna a jó, ha abban a pillanatban hátat fordítok neki.

Ha hallgatok a gyönyörű arcán felvillanó figyelmeztetésre.

Én azonban kiléptem az esőbe.

Kockázatot vállaltam…

1. FEJEZET

Mia

– Jól vagy? – kérdezte Lyrik, elég hangosan, hogy az élő zene bömbölése dacára is meghalljam. Körülöttünk javában tartott a káprázatos buli. Emberek csevegtek, nevetgéltek, poharak csendültek.

A bátyám behúzott maga után egy üres folyosóra, ahol nem láthatott minket a palotának is beillő házát elárasztó, rengeteg vendég. Erősen szorítva a könyökömet az arcomat vizslatta.

Úgy éreztem, attól tart, csakis így tudja megakadályozni, hogy elsodorjon az áradat.

– Lyrik, jól vagyok! – Már amennyire jól lehet valaki, ha pörölyként dübörög a szíve a mellében.

Remegett minden idegszálam.

Zihálva kapkodtam levegő után, és közben feltárult minden, amit el akartam titkolni a bátyám elől.

A nyilvánvaló hazugságot.

Néha éppen a hazudozás a túlélés záloga.

Lyrik azonban átlátott rajtam. Miért is számítottam volna másra? Ő mindenki másnál jobban ismert.

Sötét szeme megvillant, ahogy dühösen rám meredt.

– Nyavalyát!

– Most mit akarsz, mit mondjak? Azt, hogy kiakadtam? Hogy túlreagáltam a dolgot? Vagy hogy tényleg megrémültem?

Mindhárom igaz volt.

Nem tudtam, hogyan hozhatnám rendbe ezt, már azon kívül, hogy bezárkózom a szobámba, ahonnan soha többé nem jövök elő.

Lyrik bizonyára azt gondolná, hogy ez fantasztikus ötlet.

– Őszintén megmondom, ha rajtam állna, soha nem tévesztenélek szem elől.

A mellkasomban összecsapott egymással a szeretet és a hitetlenkedés.

Én is jól ismertem ám őt! Jobban, mint a tenyeremet. Így jól tudtam, hogy a bátyám is legalább annyira szenved, mint én.

Aggódik.

Szeretné elmulasztani a fájdalmamat, rendbe hozni a dolgokat, ám közben kénytelen beismerni, függetlenül attól, hogy milyen híres és milyen sok pénz van a bankszámláján, erre egészen egyszerűen képtelen.

Ami történt, megtörtént.

Visszavonhatatlanul.

– Ez nevetséges, elképesztő, és te már megint zsarnokoskodsz – próbáltam meg az eszére hatni, hogy megnyugtassam. Éppen elég, ha én szorongok, akár mindkettőnk helyett is.

– Nem én vagyok nevetséges! – hördült fel, és úgy nézett körül, mintha az év legnagyobb buliján, a semmiből váratlanul előbukkanhatna a szörnyeteg. – Megmondtam neked, hogy mindenre hajlandó vagyok, Mia. Komolyan beszéltem.

– Tudnod kellene, hogy én sosem kérnék ilyesmit tőled. Ez nem a te dolgod. Már így is épp eleget tettél.

Lyrik dühösen rám meredt.

Esküszöm, úgy nézett ki, mintha egy démon magasodott volna fölém az elhagyott folyosón, miközben próbáltam összeszedni magam, hogy ne kapjak ideg-összeroppanást, csak mert az előbb véletlenül hozzám ért egy idegen keze.

Mostanában igyekeztem elkerülni a tömeget.

Csakhogy a magány még ennél is szörnyűbb volt.

– Ki volt az? Elég, ha rámutatsz, és máris kihajítom innen. Habozás nélkül. Eszem ágában sincs eltűrni, hogy egy seggfej legyen a házamban. Több esze is lehetne az idiótának.

– Erre semmi szükség, Lyrik. – A fejemet csóválva lassan összeszedtem magam. – Csupán… meglepett egy kicsit, ez minden. Valójában nem akart hozzám érni. Sajnálom, hogy megijedtél miattam.

Csakhogy az ismeretlen faszi kéjsóvár tekintetében volt valami, amitől felvillantak előttem a három héttel ezelőtti esemény emlékei, mindaz, ami a galériámban történt. Mintha pánikroham csapott volna le rám. Kimenekültem a szobából.

Sötét és kegyetlen képek zúdultak rám.

Egyik a másik után.

Abban a pillanatban csakis a maszk alól elővillanó, gonosz szempár emlékére tudtam összpontosítani.

Lyrik aggódó testvérként nézett rám.

A pillantása még a haja színénél is sötétebb volt.

– Eszedbe ne jusson bocsánatot kérni, Mia! Kibaszottul nincs itt semmi, amiért neked kellene szabadkoznod. Ez az egész nem a te hibád. – A homlokán elmélyültek a ráncok, mintha önmagát vádolta volna.

Bánatosan felsóhajtottam.

– Ugye csak viccelsz, Lyrik? Púp vagyok a hátatokon, neked meg Tamarnak. Remegsz a feszültségtől, és tudom, hogy aludni sem tudsz.

Még jobban elkomorodott.

– Na igen, az a kurafi még mindig szabadlábon van. Addig nem nyugszom, míg rács mögé nem kerül. Vagy meghal.

Összeszorult a torkom a fájdalomtól.

A ragadós, súlyos érzelmektől alig kaptam levegőt.

– Te is tudod, hogy a nyomozó szerint véletlenül történt. Csak egy betörési kísérlet volt. Nem vagyok veszélyben – ziháltam szembeszállva a szörnyű emlékkel.

Bárcsak el tudtam volna fogadni a detektív álláspontját! Ha valahogy, nagy nehezen békére lelhetnék! Már ha valaha is megnyugodhatok.

– Eszem ágában sincs kockára tenni a biztonságodat! – hördült fel Lyrik, és megfeszült az álla.

A bátyám magas volt, és karcsú. Kicsit szikár. Ugyanakkor viszont látszott rajta, hogy nagy hiba lenne belekötni.

A teste gyakorlatilag kizárólag feszülő, kőkemény, szálkás izomból állt. Áradt belőle, hogy gyorsabban odavág, mint bármilyen rosszindulatú gazember.

Ennek sokszor voltam már a tanúja.

Lyrik West nem a szavak embere. Habozás nélkül odacsap, és utána nem fog picsogva bocsánatot kérni.

Valahol letette a szmokingját, és felhajtotta az ingujját. Alkarján a bőrt teljesen befedte a testét mindörökre megbélyegző sok, iszonyatos ábra. Jól tudtam, ezek a képek azért kerültek fel rá, mert úgy gondolta, emlékeztetnie kell magát a belül lakozó gonoszra.

Én azonban átláttam rajta.

A zord és kemény külső alatt egy angyal rejtőzködött.

Ráadásul elképesztően jól nézett ki. A szépségét azonban nem irigyeltem tőle, mivel, ha nem lett volna pár évvel idősebb nálam, könnyedén kétpetéjű ikreknek is nézhettek volna minket.

– De hát itt vagyok nálad! Úgy, ahogy azt kérted – mondtam, és a szavaimnak nyomatékot adva megérintettem a karját. – Megnyugodhatsz. Ma este amúgy is bulizni akartunk. Itt van az egész együttesed. A legjobb barátaid. A fogadott testvéreid. Erre fel te mit csinálsz? Miattam aggódsz.

– Azt hiszed, hogy érdekel a parti? – méltatlankodott, és az arcát odaszorította az arcomhoz.

– Szerinted törődök én ezekkel a seggfejekkel, akik beképzelt képpel rontják itt nálam a levegőt? Nekem csak a csapat számít. A családom. Tamar, Brendon és Adia. Te és Penny meg Greyson. A többiek bekaphatják. Szóval ne gyere nekem azzal az ostobasággal, hogy púp vagy a hátamon, jó? Inkább meghalok, mintsem hagyjam, hogy valaki bántson téged!

Hátrébb lépett, zsebre vágta a kezét, és elvigyorodott.

– Attól persze nem kell félni. Inkább felégetném az egész kibaszott várost, mintsem hogy bárki közénk állhasson. Érted, amit mondok?

Önkéntelenül is elmosolyodtam.

– Igen, tesó, vágom. Kemény csávó vagy, világos – cukkoltam.

Ezt meghallva még szélesebben elvigyorodott.

– Na! Mindenkinek szüksége van arra, hogy egy kemény csávó védje a hátát.

– Te tényleg elképesztő vagy! – Nem akartam, hogy elsodorjanak a rám törő érzelmek. A szívem lángolt a bátyám iránt érzett szeretettől.

Lyriknek mindig jutott ideje arra, hogy a tudtomra adja, az ő hatalmas, lenyűgöző világában igenis fontos szereplő vagyok.

Megpróbáltam némi vidámságot csempészni a hangomba.

– Figyelj csak, Lyrik! Nem akarom, hogy továbbra is ugyanúgy próbálj megvédeni, mint régen. Már nem vagyok kislány.

Annak idején megpróbálta elijeszteni az összes fiúmat.

Megérintette az arcom.

– Az a helyzet, hogy te mindörökre az én kishúgom maradsz. Jobb, ha hozzászoksz.

– Ezzel a bajjal is meg fogok birkózni, ugye tudod? – suttogtam.

A mellem megremegett a bánattól és a reménytől, amihez makacsul ragaszkodtam.

Lyrik kedvesen rám mosolygott.

– Nem ismerek nálad erősebb lányt. A legtöbben nem maradtak volna talpon. Minden rendben lesz veled, Mia. Ígérem.

– Olyan sok mindenért kell harcolnom, hogy nem veszíthetek. – A torkom ismét összeszorult a rám törő érzelmektől.

Ellenálltam nekik, elfordultam tőlük.

Kétségbeesetten vágytam a megkönnyebbülésre.

A felejtésre.

Legalább ma éjszakára.

Ragyogó mosolyt erőltettem az arcomra. Meglepő módon alig kellett színlelnem.

– Mi lenne, ha most elfeledkeznénk a bajainkról? Menj, és szórakoztasd a fontos vendégeid!

A tekintetem a bátyám lenyűgöző, Hollywood Hills-i otthonának legnagyobb szobája felé villant. Nyüzsögtek ott a vendégek, a minden évben megrendezett jótékonysági est résztvevői.

Lyrik és a felesége, Tamar rendezvényén lépten-nyomon igazi hírességekbe ütközött az ember.

A leghíresebb zenészekbe és színészekbe.

Rendezőkbe, menedzserekbe és producerekbe.

Feltörekvő, ifjú tehetségekbe, meg olyanokba, akiket azonnal felismernek az emberek, ha kilépnek az utcára.

Természetesen akadtak itt hozzám hasonló, tágra nyílt szemmel bámuló, névtelen senkik is. Az örvény szélén lebegve azt reméltük, hogy nem keltünk feltűnést. Persze mások ugrásra készen várták a lehetőséget, hogy egy nagykutyába mélyeszthessék a fogukat, csöpögő nyállal beszívva a teremben nyüzsgő hírességekből áradó hírnév és gazdagság illatát.

– Lófasz a seggükbe!

Lyrik már csak ilyen.

Az égre emeltem a tekintetem.

– Figyelj… A feleséged hatalmas munkát végzett, és nagyon jó helyre megy majd az összeadott pénz.

– Nekem csak te számítasz.

– Lyrik! – mondtam őszinte felháborodással.

– Mi van? – kérdezte rezzenéstelen arccal.

Hatalmasat sóhajtottam.

– Annyira szeretlek, imádlak! Biztosra veszem, te vagy a világ legcsodálatosabb pasija.

Tényleg ritkaság az ilyen férfi.

A pokolba is! Kezdem azt hinni, hogy már rég kiment a divatból.

Rám tört a magány.

Mindent figyelembe véve semmi okom sem lett volna arra, hogy ezzel az érzelemmel küszködjek.

De cseppet se számított, mit akarok. Voltak pillanatok… időszakok, amikor nagyon jólesett volna, ha valaki úgy segít rajtam, ahogy én szoktam másokon. Ha éjszaka átölel valaki a karjával, és a fülembe suttogja, hogy minden rendben lesz.

– Menj! Vár rád a feleséged, a barátaid. Élvezd az összejövetelt! Csak annyit kérek… Hagyd, hogy én is ezt tegyem!

– Kizárt!

Így viszont legalább egérutat adtam neki.

Amúgy is igyekeztem normálisan viselkedni. Jó képet vágni a dolgokhoz. Ha a többi vendég az ékszereit villogtatva és eltorzult arccal vigyorogva képes erre, akkor nekem is simán menni fog, igaz?

– Komolyan beszélek… Ez nevetséges, Lyrik! Zeng a hülye házad a Dreams Don’t Die zenéjétől – mondtam olyan halkan, mint aki titkot árul el.

Nekem elhihetitek, nagyon is fontos volt ez a buli. Az előbb majdnem felsikoltottam, amikor bementem a konyhába, és azt láttam, hogy maga Sean Layne turkál a hűtőszekrényben.

Majdnem elájultam.

Csúnya látvány lett volna egy alélt rajongó.

Azt azért tisztázzuk, hogy nem vagyok oda a zenészekért. Nagyon régen megesküdtem arra, hogy kerülni fogom őket.

Jó pár híres zenészt ismertem meg Lyrik és a barátai révén.

Túl indulatosak voltak.

Megbízhatatlanok.

Bajkeverők.

Sem időm, sem kedvem nem volt ahhoz, hogy ilyen alakok miatt fájjon a szívem.

De akkor is… Sean Layne!

Lyrik lazán megvonta a vállát.

– Ennyivel tartozunk nekik.

– Persze.

Tényleg tartoztak.

A bátyám a Sunder rockegyüttes szólógitárosa volt. A földkerekség egyik legnépszerűbb bandájának mára saját lemezkiadó cége is lett, amelynek élénk egykori énekesük, Sebastian Stone állt.

Lyrik pedig egy igazi rocksztár, de nem ám egy feltörekvő fiatal, hanem egy nagyágyú… Ha kiment az utcára, leállt a forgalom, ha belépett egy boltba, lerohanták az autogramkérők, és jó párszor még a pólóját is lekunyerálták róla.

Ő azonban ennél jóval több volt.

Korábban rendkívül súlyos hibákat követett el, és ezekért keményen megfizetett. Szemtanúja voltam, ahogy a függőség ellen küzd, és szenved a múltja balfogásai miatt.

Időről időre újra megbotlott.

Ugyanakkor kimászott az önpusztítás szakadékából, és igazi óriássá vált. Megtalálta álmai asszonyát, családot alapított, bár azt hitte, hogy erre sosem lesz lehetősége.

Példaképként szolgált a világ számára, és én mindig is felnéztem rá.

Nem számítottak egykori bűnei vagy a sok rossz, amit elkövetett.

A bátyámra mindig is hősként néztem fel, és semmiképpen nem szerettem volna ma este a bajaimmal terhelni.

– Akkor menj oda, és mutasd ki nekik a nagyrabecsülésed! – mondtam, és tréfásan felvontam a szemöldököm.

Elbizonytalanodott.

– Biztos, hogy jól vagy? Láttam, hogy milyen képet vágtál, Mia. Nagyon nem tetszett. Ha akarod, mindenkit elküldök a fenébe, csak hogy jobban érezd magad. Egy szavadba kerül, és vége a bulinak.

– Nem, azt semmiképpen nem szeretném.

Újra a nagyteremre pillantottam. A magas helyiség egészen a tetőig felért. Felül ablakok nyíltak az emeleti lakosztályokra. A hátsó végében az üvegfalon át jól láttam Los Angelest. A nyitott üvegpanelek között beáradt a meleg, kaliforniai levegő.

Túl az üvegfalon, a nagyváros fölé magasodó, feszített tükrű úszómedence mögött, az egyszerű színpadon a Dreams Don’t Die együttes játszott. Érzéki daluktól megremegett a ház, és a ritmus végighullámzott a fényes parketta felett. A dallam elöntötte a szobákat, és a falakon mély, buja visszhangokat vetett.

Az egymáshoz simuló testek, a hangos nevetés és a beszélgetések moraja szembeszállt a zene erejével, ettől úgy tűnt, bármelyik pillanatban elszabadulhat a káosz.

Mintha csak egy csodálatos dolog tetőpontja felé tartanánk.

Vagy valamilyen szörnyűség irányába.

Semmi szükség nem volt azonban ezzel terhelni Lyriket.

– Menj oda a feleségedhez! Iszonyúan szexi ma este.

Tessék.

Csábítás.

Tudtam, hogy ennek nem tud ellenállni.

Nincs kutya, aki nemet mondana a csontra. Tamar West régen pórázra kötötte ezt a rosszfiút.

Lyrik egy mohó pillantást vetett a barátai között álló nő irányába. Tamar ragyogott, miközben Shea Stone-nal és Willow Evansszel, a Sunder két tagjának feleségeivel beszélgetett.

Úgy szerettem a sógornőmet, mint az édestestvéremet. Fekete, testhez álló ruhája szorosan rátapadt gömbölyded idomaira. A hosszú szoknyarész leért egészen a padlóig. A hasítékok nem takarták el a lábát, és fent a keble is jól látszott.

Az ő bőrét is jórészt tetoválások borították.

A szeme kéken izzott, és a cipőjének tizenöt centis tűsarka volt.

A bátyám fülig bele volt zúgva a feleségébe. Ez az acélkemény fickó puha gyurmává vált Tamar közelében.

Azt gondoltam, ő sosem lesz szerelmes, ám egy nap Tamart maga után húzva beállított a szüleink szerény házába.

Egyértelmű volt, hogy a sorsa már korábban megpecsételődött, ám ezt Lyrik nem is sejtette.

A szerelem néha azelőtt kelepcébe ejt minket, hogy erre felfigyelhetnénk.

A bátyám egy félmosollyal a szemembe nézett.

– A párom mindig szexi. Ma este… ez csak jobban látszik.

– Mindig jó, ha rátesz egy lapáttal.

– Ó, ne aggódj! Ma éjjel én is nagyon be fogom ám dobni magamat – ígérte Lyrik.

Jól mellbe vágtam, nehogy elbízza magát. Már megint elértem, hogy túlzásba vigye a dolgokat. Lyrik igazából sosem tudta visszafogni magát.

– Pfuj! Kímélj meg a mocskos részletektől! Már az is elég szörnyű, hogy egyfolytában a nyáladat csorgatva kullogsz a nyomában.

Öntelt képet vágva jókedvűen felnevetett.

– Hé, nem kell egyből felkapni a vizet!

Halkan kuncogva a bulizó tömeg felé böktem, és barátságos hangon folytattam:

– Mi lenne, ha te is odamennél, és nem aggódnál miattam? Nem lesz semmi bajom.

– Biztos? – kérdezte bizonytalanul.

– Száz százalék.

Valójában talán két százalék esélyem volt.

– Ezenfelül a házadat jobban őrzik, mint az államkincstárat.

Még mindig engem nézett, miközben elindult.

– Azért, mert amire én vigyázok, az mindennél fontosabb.

Sarkon fordult, hogy eltűnjön a házában nyüzsgő emberek között. A folyosó végébe érve visszafordult felém.

Baljós árnyék borult az arcára.

– Akik itt vannak, azok mind a vendégeink, Mia.

Nem igazán értettem, hogy ezzel most mégis mire akar célozni.

Elkomorult a tekintete.

– Ez nem jelenti azt, hogy valamennyien jó emberek. Vagy hogy megbízhatóak. Érted, miről beszélek?

Komolyan gondolta a figyelmeztetést.

Nem ugratott.

Nyíltan kimondta az igazat.

Nyeltem egy nagyot, hogy a három hete a torkomban ülő gombóc dacára is meg tudjak szólalni. Gyorsan bólintottam.

– Igen, értem.

Találkoztam már jó pár gazemberrel.

Lyrik is biccentett.

– Remek. Légy óvatos!

– Az leszek, ígérem!

Vajon már akkor is tudtam, hogy hazudok, amikor kimondtam ezeket a szavakat?

2. FEJEZET

Mia

Lyriknek igaza volt.

Hiba lett volna megbízni minden vendégében.

Vadul lüktetett a pulzusom.

A mellem közepén is jól éreztem a dübörgő mennykőcsapásokat.

Pánikba estem, elakadt a lélegzetem, és könnybe lábadt a szemem.

Megpróbáltam kiszabadulni a kegyetlen gazember szorításából. Mielőtt egyáltalán felfoghattam volna, hogy lesben állva kint várta, mikor jövök ki a vécéből, ő már neki is nyomott a csigalépcső aljában a falnak.

Lesújtott rám a bűze. Az aljasság és az izzadtság szaga.

A lehelete alkoholról, kéjvágyról és romlottságról árulkodott.

Még erősebben szorított a falnak. Talán azt hitte, attól, hogy itt lehet a bulin, bármit megtehet.

– Azt mondtam, hogy hagyjál békén! – nyögtem ki nagy nehezen, összeszorított foggal, és azt reméltem, hogy így nem érződik ki a hangomból a testem minden sejtjét átjáró rémület.

Semmiképpen nem akartam elárulni ennek a seggfejnek, hogy félek.

Nehogy szagot fogjon.

– Ne már, ne csináld! – mondta kásás hangon, és az orrát a nyakamhoz szorította. – Én csak köszönni akartam. Bemutatkozni. Egy ilyen gyönyörű csaj mégis miért lóg itt egyedül?

Összerezzentem.

– Nem vagyok egyedül. Hagyjál békén!

Egy cöcögéssel jelezte, hogy egy szavamat sem hiszi.

– Tudnom kellett volna, hogy Lyrik West bulijain gyönyörűek a lányok. Az a faszi nagyon ért a szórakoztatáshoz.

Ezt hallva majdnem elnevettem magam, ám már a hányingerrel küszködtem, és a rémület lebénította a hangszálaimat.

Ez a seggfej nem tudta, hogy a bátyám habozás nélkül kitekerné a nyakát. Kibelezné, és bedobná a folyóba, ami maradt belőle. Csakhogy ebben a pillanatban a nyomát sem láttam a testvéremnek és egyetlen biztonsági embernek sem.

Eltakart minket a csigalépcső árnyéka, a hangunkat elfedte a hangos zene.

A nagyszobából idehallatszott a vendégek zsongása és nevetése.

Az én fülemben azonban mindez gúnyolódásnak és röhögésnek tűnt.

Belém villant Lyrik figyelmeztetése, a félelem azonban bilincsbe vert, ahogy rám nehezedett a gazember izzadt, ormótlan teste.

Sötét aura fogta körbe.

Komor, sűrű köd.

Alig kaptam levegőt, és rosszul lettem, mert két órával korábban ugyanez a pasi már majdnem kikészített.

Úgy tűnt, hallgatnom kellett volna az ösztöneim szavára.

– Milyen vadul ver a szíved! Izgatott vagy, szerelmem?

Szerelmem?

Ez a faszi tényleg nincs magánál. Beszámíthatatlan, tébolyodott és undorító. Elemi erővel tört rám a vágy, hogy a képébe köpjek.

Így hát leköptem.

Vadul felüvöltött, és megragadta az államat.

Durván.

– Büdös kis kurva! – hörögte erős brit akcentussal. Még erősebben szorított. – Megmutatom, hogy nem érdemes ujjat húzni velem.

Áradt belőle a megjátszás és a kétségbeesettség. Én viszont még sokkal kétségbeesettebb voltam nála.

Rám tört a pánik, de ekkor megszólalt az életösztön is.

Harcolj vagy menekülj!

Megleptem a fickót, ahogy előrelendültem. Belefejeltem a homlokába.

Keményen.

Elvakultam a fehéren izzó fájdalomtól, de én legalább készen álltam rá. Szilárdan megvetettem a lábam, miközben ez a szarházi az egyensúlyát vesztve hátratántorodott.

Egy pillanatra összezavarodott.

Nem hagytam neki időt arra, hogy magához térjen.

Megragadtam a vállát, és minden erőmet beleadva a magasba rántottam a térdem. Az egész lábam beleremegett, ahogy telibe kaptam az ágyékát.

Ugyanebben a pillanatban a ruhám is szétszakadt. Úgy éreztem magam, mintha a rémségek házába kerültem volna, ahogy a támadóm fájdalmas üvöltése egybeolvadt a tömeg lüktető nevetésével, a dobok hangjával és a pulzáló zenével.

Elvarázsolt tükrök vettek körül mindenfelől. Eltorzult a világ. Az agyam szétzilálódott, és a lelkem megremegett.

Adrenalin száguldott az ereimben. Kiszivárgott belőlem, amitől elgyengültem, és alig kaptam levegőt.

Lecsaptak rám a látomások.

Elvittek a múltba. Egy másik helyre. Felvillantak a mindörökre belém égett rémálom képei.

Rémület és kétségbeesés.

Lana térdre rogy.

Ezüst villanás.

Egy fülsüketítő dörrenés.

Vér.

Vér.

Minden csupa vér.

Fuldokoltam az emléktől. Az az alak a galériámban. Sarokba szorított minket. Tehetetlenül végig kellett néznem, ahogy meghúzta a ravaszt. Most hátratántorodtam, miközben ez a seggfej kétrét görnyedve levegő után kapkodott.

Menekülnöm kell.

Elfogott a kétségbeesett vágy.

Elbújok.

Eltűnök a veszélyes helyzetből.

Futásnak eredtem, fel a lépcsőn.

Remegő kézzel magamhoz szorítottam a ruhám szakadt szoknyarészét, nehogy elessek a hosszú, fehér anyagban. Ahogy felértem, jobbra rohantam tovább, a cipőm sarka hangosan kopogott a parkettán.

Nem álltam meg az immár három hete otthonomul szolgáló lakosztály előtt, hanem a folyosó legvégét vettem célba, a második emeletre vezető hátsó lépcsőt.

Világítótoronyként vonzott magához. Mintha hatalmas, vörös betűkkel azt írták volna oda, hogy biztonságban vagy.

Megragadtam a korlátot, és feltántorogtam a másodikra. Megkönnyebbülve csak akkor lélegeztem fel, amikor jobb kéz felől megpillantottam a bezárt dupla ajtót.

Úgy téptem fel, mintha az életem múlott volna ezen.

Megpördültem, becsaptam az ajtót, és kulcsra akartam zárni.

Remegett a kezem.

Őrjöngött a lelkem.

Semmi sem úgy működött, ahogy kellett volna.

Amikor a zár végre a helyére kattant, a fémes zörej puskalövésként csattant a sötét, üres helyiségben. Nekiszorítottam a fejemet a faragott fának, és hörögve kifújtam a levegőt, miközben megpróbáltam magamhoz térni a támadás okozta sokkból. Régebben azt hittem magamról, hogy erős vagyok.

Most viszont egyetlen erőszakos, taperoló faszi is elég volt ahhoz, hogy szétessek.

Le kellene menni a földszintre, hogy szóljak a bátyámnak. Feljelenteni a gazembert. Hogy megfizessen.

Ehelyett mire vágyok?

Hogy elbújjak.

A vastag, erős és biztonságot jelentő ajtó mögött akarok elrejtőzni.

Itt, ahol a lenti zene csupán halk, mormogó vibrálásnak tűnt a mélyből. Csendes zsongásnak. Azt az illúziót keltve bennem, hogy a világ fölé emelkedtem. Persze semmi szükség nem lett volna arra, hogy a bátyámat ma este letartóztassák gyilkosság vádjával. Majd holnap szólok neki. Kellő idő elteltével. Ha már valószínűtlen lesz, hogy meggondolatlanul viselkedjen. Ma éjjel idefent maradok.

Amikor már nem ziháltam annyira, lassan elléptem az ajtó mellől, megfordultam, és szétnéztem a félhomályos szobában.

A tágas könyvtártermet Lyrik megpróbálta műteremmé alakítani.

A lelkem a veszélyes helyzetben egyből meghallotta ennek a helynek a hívását, a sajátos melódiát, miközben ő maga már rég nem tudott dalolni. Mintha azon a szörnyű éjszakán minden szépet kiszakítottak volna belőle.

Nem tudhattam, hogy valaha pótolhatom-e a veszteséget.

A tekintetem lassan végigsiklott a hosszú helyiség árnyas beugróin. A hatalmas, kerek ablak áttetsző, fehérre és feketére színezett üvege csak részben engedte be az ezüstös holdfényt.

A fényűző épület homlokzatára nyíló ablak eltorzította a kinti gyönyörű tájat, és sötét paneljei árnyékba borították a benti díszes bútorokat és a falikárpitokat.

Vastag szőnyegek borították a padlót.

A mennyezet egy katedrális tetejeként tornyosult fölém. A könyvespolcok felértek a plafonig.

A pillantásom eljutott a legtávolabbi sarokba. Felfigyeltem az ügyetlenül elrejtett, titkokat ígérő, félig kész festményekre az állványokon.

A titokzatosság fátyla mögé rejtőző elmosódott arcokra a vásznakon.

Kifújtam a levegőt. Lassan beljebb mentem, és a kezem óvatos mozdulatával végigsimítottam az egyik képet. Egy férfi eltorzult arcát. A semmibe bámuló, űzött tekintetű szemet. A következő festmény egy csobogó patak partján guggoló kisgyereket ábrázolt. Ahogy a tükörképét bámulta a csillogó vízben, elmosódtak angyali arcvonásai.

Rám tört a szomorúság, és magával ragadott a szertefoszló álmok áradata.

Egyetlen óvatlan és értelmetlen cselekedet elég volt a remény kioltásához.

Ujjam hegyével megsimogattam a képet, és nagyon örültem volna, ha az valahogy beszivárog a lelkembe, és visszaleheli belém az életet. Úgy tűnt, halványan éppen ezt érzem.

Energiát.

Mozgásba lendült az eddig hiányzó mélység.

Ekkor, mint egy szellő, halk sóhaj hallatszott a szobában.

Libabőrös lettem, megriadtam, és a karomon meg a nyakamon azonnal felálltak a vékony szőrszálak.

Megdermedtem. Összeszorult a torkom, miközben a döbbenetem helyét átvette a maró félelem. Nem voltam egyedül idebent!

Csigalassúsággal fordultam meg. Kicsit félve.

Kicsit kíváncsian.

Összeszűkülő szemmel próbáltam meg kivenni valamit a szoba tompa árnyak közé rejtőző túlsó végéből.

Éreztem, onnan sugárzik az energia.

Elemi erővel.

A szívem megremegett a mellemben, mert rájöttem arra, hogy az egyik hatalmas fotelben egy sötét alak ül.

Megpillantva hörgő sikoly tört elő a számon, de csak egész halk, mert gúzsba kötött a félelem.

Pokoli görcs mart a gyomromba.

El kellett volna futnom. Világos. Azonnal lelépni és úgy tenni, mintha észre se vettem volna a legtávolabbi sarokban rejtőzködő férfit.

Csakhogy megdermedtem.

Lesújtott rám egy újabb perzselő villám.

Egymást követték a tomboló és háborgó energia lökéshullámai, és gyökeret vert a lábam.

A férfi meg csak ült ott. Nem mozdult, bár egyértelmű volt, hogy észrevett. A sötét miatt nem láthattam a szemét.

– Te jó isten, a frászt hoztad rám! – nyögtem ki végül.

Egy gyors pillantást vetettem az ajtóra. Egérutat kerestem, miközben nem tudtam eldönteni, meneküljek-e, vagy sem.

Szükség van rá?

Tudtam, hogy igen.

Ennek dacára is vártam, mert már nem akartam elmenekülni.

– Te mit csinálsz itt? – kérdeztem dadogva az arctalan körvonaltól.

Azt láttam, hogy széles a válla, és izmos a teste.

A két lábát elképesztő lazasággal nyújtotta ki maga elé.

Mintha nem érezte volna, hogy a puszta jelenléte miatt megbillen a Föld tengelye.

Ennek a férfinak saját gravitációs mezője volt.

Óvatosan megmozdult, és egy fénysugár megcsillant a fotel karfáján pihenő whiskyspoháron. Meglötyögtette az italt.

– Úgy tűnik, hogy pont azt, amit te – felelte érdes hangon. Az önuralma borotvaéles volt.

Én viszont abban a pillanatban a kíváncsiság rabja lettem.

Mindig is úgy véltem, hogy elég okos vagyok. Dicsérettel végeztem el az évfolyam második legjobbjaként a középiskolát. Ösztöndíjjal vettek fel az egyetemre, és bár az utolsó évem a viharos körülményeim miatt döcögősre sikerült, mégis sikeresen lediplomáztam. Utána saját vállalkozásba fogtam. Most mégis csak bután tátogtam.

Együgyűen.

Az agyam kiürült, és az ámulat rabja lettem.

– Pontosan mit is? – kérdeztem ahelyett, hogy a józan ész szavának engedelmeskedve kimenekültem volna az ajtón.

– Elbújtunk. – Mély zümmögés volt ez a szó. A férfi előrehajolt. Megremegett a levegő. Lélegzet után kapkodtam, ahogy elöntött a forróság, és a bőrömön végigszáguldott a várakozás futótüze.

Ez meg hogy lehet?

– Azt viszont nem hinném, hogy ugyanazért bujkálunk.

Éreztem, ahogy a tekintete lassan végigsiklik rajtam.

Felmér.

Töpreng.

– De hát te semmit sem tudsz rólam! – mondtam bizonytalanul védekezve. Tulajdonképpen mit magyarázkodok én itt? Miért álltam le vele beszélgetni? Úgy éreztem, hogy nagyon is komoly a helyzet.

Kézzelfogható és erős érzelem öntött el.

Egy pillanat alatt.

Sürgetően.

A toronymagas alak lassan felállt.

Te jó isten! Egész testemben borzongtam, közben remegni kezdett a térdem.

– Így igaz. Ugyanakkor viszont minden nyilvánvaló – mondta zordan.

– Na és mi az, ami annyira nyilvánvaló? – kérdeztem remegő hangon. Istenem! Be kellett volna fogni a szám, és a lehető leggyorsabban lelépni innen. Hangosan szóltak bennem a riasztás szirénái.

Veszély vár rám.

A lábam olyan irányba vitt, ahová nem lett volna szabad mennem.

Lyriknek nagyon is igaza volt.

Nem lehet minden vendégében megbízni. Nem voltak valamennyien jó emberek.

Ebből a pasiból üvöltött a veszély.

A balhé.

Csakhogy egészen más módon, mint a fölszinti seggfejből.

Valamiért úgy éreztem, hogy itt a helyem. Magához vonzott a kavargó sötétség. A pusztító örvény.

Valami miatt úgy tűnt, hogy ha közelebb kerülök hozzá, akkor elnyel a mélység.

– Te félsz. – Arrogáns szavai belemartak a levegőbe.

Nagyot nyeltem.

Talán mindent félreértettem. Lehet, hogy éppen ő a zsákmány szagát megérző ragadozó. Felfigyelt arra, hogy mi munkál bennem. Különös vonzereje tehetetlen áldozatává váltam. Korábban még ehhez hasonlót sem tapasztaltam soha.

Sötét csábítást.

Úgy léptem hátra, mintha így esetleg el tudtam volna menekülni.

A férfi eggyel előbbre lépett.

Be egy fénysugárba.

Leesett az állam, és a hasamban szárnyra kaptak a pillangók. Nem tudtam eldönteni, hogy ez az alak félelmetes vagy gyönyörű.

Félelmetesen gyönyörű. Igen. Pontosan ilyen volt.

Magas és karcsú.

Persze nem egészen olyan, mint a bátyám.

A válla széles, a karja izmoktól duzzadt, áradt belőle az erő. Volt képe szakadt farmerben, pólóban és Vans cipőben beállítani egy előkelő gálaestre. Tökéletes álla megfeszült, de annyira, hogy attól féltem, mindjárt megreped.

Az orra egyenes, a homloka magas. Keményen összeszorította telt ajkát.

Egyedül a szemében lehetett felfedezni a kedvesség leghalványabb nyomát. A színe, mint a barna cukor. A pupillája pereme kemény mélyfekete, mint egy olyan emberé, aki már túl sok szörnyűséget látott, és a fájdalom meg a gyűlölet megkövesedett a szemében.

Én meg csak tátott szájjal, kipirulva bámultam, és nem tudtam mozgásra bírni a lábamat. Csak egy cseppnyi józan észre lett volna szükségem ahhoz, hogy felismerjem, egy vadidegen társaságában vagyok a zárt szobában.

Mégsem tudtam megmozdulni.

Éreztem, ahogy lassan elnyel a futóhomok.

A férfi megnézett magának.

Szégyentelenül.

Kendőzetlenül.

Egy hörgésre emlékeztető hang tört elő a torkából, és a tekintete elakadt ott, ahol szétszakadt a ruhám. Felfigyelve a tátongó résre, gyorsan összehúztam a szövetet, elkerülve, hogy az idegen meglássa a bugyimat.

Két hatalmas keze ökölbe szorult.

– Mi történt a ruháddal? – A kérdése valamiért fenyegetésnek tűnt.

– Semmi… minden rendben – vágtam rá habozás nélkül.

Felhördültem, amikor odalépett elém.

Megérintette az államat.

Ez az apró mozdulat is elég volt ahhoz, hogy a fény felé forduljon az arcom. Az ujja hegye elindult felfelé, aztán a hüvelykujjával óvatosan megérintette a homlokomon duzzadó daganatot.

Megremegtem, és igazából nem tudtam felfogni, hogy abban a pillanatban mi történik velem.

– Hazudsz – mormogta.

– Jól vagyok.

– Azt nem hinném.

Meleg, barna szemének tekintete végigsiklott a karomon a szoknyámat markoló ujjaimig. Megfeszült az álla, amikor szégyentelenül közel hajolt az arcomhoz.

Nem csak hallottam, de a bőrömön éreztem a szavait.

– Szerintem nem én vagyok az egyetlen olyan pasi ezen a bulin, aki szívesen kihámozna a ruhájából, szépségem, ám úgy tűnik, hogy valakinek nemet mondtál.

Mintha csak villám csapott volna le a szoba közepére.

Túl vakmerő ez az alak.

Túl érzéketlen.

Túlságosan rámenős.

Ugyanakkor arra is rádöbbentem, nem egyedül rám hat ez a lángoló és lüktető, őrült vonzás. Mintha átkerültem volna egy hátborzongató álomba.

El kellett volna menekülnöm. Egyértelmű, ha valami ilyen erős, az veszélyes.

Csakhogy éppen erre vágytam.

Hogy érezzek valamit.

Hogy eleven és egész legyek.

Hogy felrobbanjon a láng a belsőmben váratlanul felizzó parázsból. Amiről már azt hittem, mindörökre kialudt.

Képzeletemben a férfi máris megragadott. Nekiszorított a falnak, és a tenyere a szakadt szövet alatt rásimult a bőrömre. Feltolta a ruhát a derekam fölé.

Halkan kattant az öve, ahogy kiszabadította magát.

Aztán a magáévá tett.

Megérintett, megcsókolt, birtokba vett, míg rajta kívül már semmit sem éreztem. Sikerült elűznie a fájdalmat.

Hogy lehetek ennyire ostoba?

Talán magamnak keresem a bajt.

Rosszul mérem fel a helyzetet, és bénázok.

A poszttraumás stresszre fogtam.

Olyasmire vágytam, ami boldogsággal tölt el a fájdalom tengerében. Közben jól tudtam, ezek az érdes, férfias kezek nem segíthetnek rajtam. Egyértelmű volt, már a puszta érintésük is sebhelyeket hagynának rajtam.

Ismerve magamat utána még pocsékabb helyzetbe kerülök.

– A helyzet ura voltam.

Durván, kételkedve felnevetett.

– Úgy, hogy rémülten idemenekültél? Bezártad magad után az ajtót? Elbújtál? Ilyen lenne a helyzet ura? Szerintem sok más módon is lehetett volna kezelni azt a helyzetet.

Feszültség remegett a szobában, és a férfiból metsző erőszakosság szivárgott.

Elemi erővel tört rám a felismerés, hogy ez az ember meg tudna védeni.

Lesújtott rám a vágyakozás.

A csábítás, hogy továbbmenjek.

Felszabadulva.

Talán még az is kiderülhet, ez az érzés elég erős ahhoz, hogy felejtsek.

Komolyan mondom, megmámorosodtam ettől a pasitól.

Lenyűgözött.

– Figyelj, te nem azt mondtad, hogy ugyanazt csinálod, amit én? – kérdeztem suttogva, de kihívóan. Az ajka egész közel volt a számhoz, és jól láttam minden arcvonását. Kerestem valamit. A bajt, bizony.

Minden erőmre szükség volt, hogy legalább néhány ujjnyival elhúzzam a fejem. Mielőtt még valami olyasmit teszek, amit később megbánok.

Ez a mozdulatom mintha őt is felébresztette volna a révületéből. Sietve hátrébb lépett. Ingerülten beletúrt zabolátlan, kócos, barna hajába. Elöl hosszúra hagyta a tincseket, a két füle körül rövidre nyírták.

– Nem igazán csípem a bulikat. Főleg az olyanokat, mint ez idelent.

Több eszem is lehetett volna, mintsem hogy a tekintetemmel bekalandozzam a testét. Az árnyak sem tartottak vissza. A rövid ujjú póló nem takarta el izmos karját. Vibrált az erőtől. Pont úgy, mintha démonok tanyáztak volna a bőre alatt.

Kemény, feszülő izmainak remegése, ideges mozgása szörnyűségekről árulkodott.

Ez egy brutális alak. Nem ismeri a képmutatást, és fütyül a világra.

Évekkel ezelőtt megfogadtam, hogy kerülni fogom az ilyen férfiakat.

Sietve újra az arcára néztem, és megpróbáltam visszajutni a szilárd talajra.

Nem mintha az arca ne lett volna tele csapdákkal. Elég volt egyetlen pillantást vetnem az ajkára, a szemére, és máris mohó vágyakozás mart a hasamba.

– De akkor miért vagy itt?

Oldalra hajtotta a fejét, és halkan, csábítóan felnevetett.

– Én is éppen ezt kérdeztem magamtól.

– Na és mi a válasz? – ziháltam.

Vonzó ajka halványan elmosolyodott.

– Lassan kezdek rájönni. – Felemelte a kezét, megsimogatta az egyik fekete hajtincsemet, miközben a szemembe nézett. A világ táncra pördült, és remegett körülöttünk. – Na és veled mi a helyzet, szépségem? Szerintem te nem a kapu előtt kuncsorogva jutottál be ide. Ránézésre neked semmi keresnivalód nincs egy ilyen helyen.

Elpirultam, és védekezni próbáltam.

– Milyen helyről beszélsz?

Gúnyosan felnevetett.

– Ne mondd, hogy te nem érzed! A lenti mohóságot és kapzsiságot. Minden kis köcsög a vagyonával henceg. Még többre vágyik. Hogy magasabbra jusson. Leszarja, hogy közben kit taposott össze. A pénz és a hírnév szétkúrja az ember fejét. Persze az is lehet, hogy már eleve mocskok voltak, és csakis ezért jöttek ide.

– Te és én viszont nem tartozunk közéjük? – kérdeztem hitetlenkedve. Talán csalódottan.

Mert ugye tőlem távol áll, hogy bárkit is beskatulyázzak?

– Semmi ilyet nem mondtam – mordult fel.

Lelki szemeim előtt felvillant a többiek arca. A csapat többi tagja, a feleségeik és a gyerekeik. Ezek a csodálatos emberek mára az életem részévé váltak, és mindörökre hozzám tartoztak.

Mint egy család.

– Azért itt nem mindenki próbálja meg kihasználni a többieket. Vannak tisztességes emberek is.

– Talán igen. – A barna szempár megvillant a tompa, remegő fény izzásában. – Viszont úgy tűnik, te mindig a gazemberekbe futsz bele.

Figyelmeztetés. Világos és egyértelmű. Az ismeretlen nyíltan a tudtomra adta, hogy hova tartozik.

Gazember.

Kegyetlen.

Pusztító.

Csakhogy a szemében rejtőzködő, tiszta jóság miatt nem tudtam meghátrálni. Ez a férfi maga volt a megtestesült ellentmondás.

Nagyon is vonzó testtel. Úgy áradt belőle az energia, mint a tomboló vihar felett. Komor volt, és fenyegető. Én meg egyre jobban vágytam arra, hogy körülöleljen a felhő, mert akkor megtudhatnám, milyen is valójában.

– Szerintem tévedsz. Lefogadom, ha megkérnélek, te simán megkeresed azt a faszit, aki erőszakoskodott velem. Pillanatnyi habozás nélkül. Ráadásul nem törődnél sem a körülményekkel, sem a tetted következményeivel.

– Igazam volt – mondta, és nyersen felnevetett. A tekintete az arcomra tapadt.

Zavarba jőve meredtem rá.

– Mivel kapcsolatban?

Újra az ujjai közé vette egy hajtincsemet.

Amitől tűzbe jöttem.

– Azzal, hogy neked nem itt van a helyed. Amikor berontottál ide, ugyanúgy tévelyegtél, mint én. Csakhogy neked halvány sejtelmed sincs arról, hol leselkedik rád veszély. Nem várod meg, hogy az emberek rászolgálnak-e a bizalmadra. Megnyílsz előttük, aztán megbánod. Keresed bennük a jóságot, mégpedig hiába. Na, igazam van?

Levegőt préseltem a tüdőmbe, és a helyiség megperdült a nyers szavak erejétől.

– Hogy te mekkora seggfej vagy!

Felnevetett. Halkan és gúnyosan.

– Ezt úgy mondtad, mintha magamtól nem tudnám, ki vagyok.

Úgy éreztem, mintha a képembe vágta volna az összes hiányosságomat. Az volt a vádja, hogy azért vagyok gyenge, mert kedves akarok lenni.

Valójában némán azért esedeztem neki, hogy adjon egy okot, amiért megbízhatnék benne. Imádkoztam, hogy a keserűség magva ne eresszen gyökeret, és ne terítse be az életem minden területét. Nem akartam, hogy a remény utolsó homokszemcséi is kifolyjanak az ujjaim között.

Végérvényesen.

Az volt a legfélelmetesebb, hogy éreztem: éppen ez történik.

Legfőképpen pedig fel kellett tennem magamnak egy kérdést: „Miért ő? Miért ahhoz vonzódok mindig, aki nagyon meg fog bántani?”

A férfi olyan közel lépett hozzám, hogy összeért az orrunk hegye, és elárasztott az illatával.

Szegfűszeg és whisky. Hőség és szex.

Megszédültem.

– Szeretnéd, ha megkeresném az a seggfejt, aki szemétkedett veled? – mormogta lehajtott fejjel. – Hogy megfizessen a bűnéért? Igazad van. Habozás nélkül megteszem. Csak mondd, hogy ezt kéred, és teljesülni fog! Iszonyúan értek a dolgok elpusztításához. Elég megérintenem őket.

Felemelte a kezét, és ujjheggyel végigsimította az arcomat.

Borzongás futott végig a hátamon.

– Csak az a nagy kérdés, hogy közben ki megy tönkre, ő vagy te?