Zárójelek

Havassy Réka

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Vörös Eszter

1. rész Az idegenség fokozatai (avagy: Metaforikus macskák)

Ajánlás

Öcsinek

(valószínűleg csak a következő évezredben szánod rá magad, hogy elolvasd, de nincs menekvés ¬–

ezennel elindult a lustaságod fokmérőjének számlálója)

és Rafának

(semmi sem valószínűtlenebb, mint hogy tényleg eljut hozzád, ezért is mertem leírni – de mégis: nyissunk zárójelet a lehetetlen megkísértésének... [végül is ezért akartam leírni]) szeretettel.

Prológus

Macska oson a kertek alatt, lehetnél akár te is, vagy én. Vizes a bundája az esőtől, a farkát csapzottan húzza maga után, szeme világító lámpás az éjszakában.

Az eső utáni napok gyönyörűek. Minden macska végtelen titokzatosság, sosem tudom, mit rejt a tekintetük. Sosem tudom, megvárnak-e, mikor lassan közelítek feléjük. A fülük megrezzen, ahogy figyelik a lépteimet, kitágul a pupillájuk, várnak, mit akarok tőlük vajon...

Most sem tudom, mi lesz, de meg kell próbálnom. Ott ül velem szemben az útpadkán.

Méltóságteljes, ázott, kíváncsi. Csöndben nézzük egymást. Kölcsönös érdeklődéssel.

Leguggolok. Nyújtom a kezem.

Az utolsó lépéseket neki kell megtennie. Ez a pillanat a legfontosabb. Nem lehet hibázni. (Nem úgy értem, nem szabad, hanem úgy: itt már tőle függ, nem tőled – nem tudod elrontani. Ha ő is akarja, csak akkor fog jönni, és másképp amúgy sem lenne semmi értelme.) A puha tappancsok elindulnak a nedves aszfalton. Lelapulva oson, árnyékok simítják a bundáját: szinte olyan, mintha ő maga is egy lenne közülük. Már a tenyeremet szimatolja az orrával, a bajusza megcsiklandoz, a füle közti selymes szőr végigsiklik az ujjaim alatt. Hideg esőcseppek ülnek a hátán, elszórt gyémántokként ragyognak ki a sötét bunda rejtekéből.

Ekkor már érzem. Ő is érzi. Dorombol.

Ez a pillanat a mi pillanatunk; az, amitől fogva tudom, ő az én macskám, és én is az övé vagyok, amíg csak élünk. Nem mintha ezután nem járhatnánk szabadon, amerre csak szeretnénk. Nem mintha mostantól függenünk kéne egymástól, vagy ilyesmi.

Egyszerűen már tudom, hogy bármikor, ha végigsétálok az éjjeli esőtől nedves járdán, találkozhatok vele. Érezhetem a kezem alatt a szíve dobogását, láthatom a szemében az ostorlámpák fényét. Minden korábbi és jövőbeni, elképzelt és valós találkozásunkat.

1.

Tisztelt Hölgyem/Uram!

A nevem Nishihara Yoru, Japánból érkező ösztöndíjas hallgatóként kezdem meg tanulmányaimat szeptembertől az Interdiszciplináris művészetek mesterszakon. Az egyetemen úgy informáltak, hogy a beiratkozáshoz szükséges a szakfelelős koordinátor aláírása, ezért fordulok önhöz. Csatolva küldöm a megfelelő dokumentumokat, lekötelezne, ha aláírva és lepecsételve visszaküldené őket.

(Mivel egy héten belül kezdődik az oktatás, igazán hálás lennék mielőbbi válaszáért.) Köszönettel:

Nishihara Yoru

Tisztelt Hallgató!

A dokumentumok aláírásának ügyében jelenjen meg személyesen az egyetemen – hétfőn és szerdán megtalál az irodámban (C épület, harmadik emelet, 248-as terem) –, miután bemutatta az elvégezni kívánt tárgyak listáját és a motivációs levelét, hozzájárulok a felvételéhez. Ezek hiányában nem áll módomban semmit aláírni; remélem, megérti. (Mivel, ahogy említette, a tanév hamarosan kezdetét veszi, javaslom, intézkedjen mielőbb.)

Üdvözlettel,

Reiden Mentiras Teruel

Genkinek

Én vagyok. Valószínűleg nevetségesnek tűnik számodra ez a fajta kommunikációs kísérlet, de miért is ne tegyem magam nevetségessé? Kevés ember van, aki büntetlenül kiröhöghet: neked vannak bizonyos előjogaid, hát örülj nekik. Kevesen ismernek annyira, hogy tudják, mit jelent, ha azt mondom: én vagyok. De nem igazán az identitásproblémáim taglalása miatt akartam írni neked (ez persze nem jelenti azt, hogy ne nyithatnék egy néhány bekezdéses zárójelet a témának, ha úgy tartja kedvem).

Azért írok, hogy elmeséljem: megérkeztem. Hogy hová és mi célból? Az ilyen triviális kérdésekkel egyelőre ne törődjünk, később úgyis megválaszolásra kerül az összes (ami esetleg mégsem, az nyilván nem is volt fontos). Annyira régen beszéltünk, hogy fogalmam sincs, hogyan kezdjem el. Nem azért, mert nincs mit mondanom, hanem mert túl sok mindent szeretnék mondani, és félek, hogy két bekezdésnél tovább úgysem bírod a zagyválásomat. (Igen, a kitartásodra nem sokat adok, mindig is lusta dög voltál.)

Tudod, mi a furcsa? Mintha megállt volna az idő. Nemcsak az utóbbi öt évben (öt év, kilenc hónap, tizennyolc nap; nem mintha számontartanám), hanem egészen gyerekkorunk óta. Azóta, hogy ott ültünk együtt a vízparton, és néztük, ahogy a nap, akár egy vörös labda, a tengerbe csobban.

Ugyanezt látom ma is, ha lehunyom a szemem: narancsszín-aranyban izzik a láthatár, szürkés-sötétkéken hullámzik a semmi, te pedig bozontos hajú kis vakarcsként gubbasztasz mellettem. Csak

nézzük, ahogy a színek kifakulnak. Igazi varázslat.

A spanyolok tengere egészen más, mint a miénk – hát tessék, már tudod is, hol vagyok –, de amikor ma kiültem a partra, eszembe jutottak a régi idők: a nagyapa hátsó kertjének végéből induló erdei út, a fákon ugráló szürke mókusok, az érzés, mikor az ágak közül megpillantjuk a magas sziklafalat, a végtelen víztükröt és... mindent.

Hogy mire fel ez az öreges nosztalgia? Az idő azóta is telik, mióta megállt, és az „én vagyok”

jelentése megváltozott: a hajam hosszabb, a szemem karikásabb, a világhoz való hozzáállásom...

hagyjuk. Azért talán megismernél; talán rám ismersz majd, ha végre újra találkozunk – egymást jól ismerő idegenekként. (Nagyon várom.)

Hiába ez Spanyolország ötödik (hatodik?) legnagyobb városa, szinte vidéken érzem magam.

Otthon. Valahol, ahol minden idegen ismerős. Járom a koszos utcákat (meg kell hagyni, nem a legszebb környék, ahol sikerült albérletet találnom), figyelem a mellettem elsuhanókat. Éles körvonalak és homályosak, öregek és fiatalok, vidámak és szomorúak. Mind tovatűnnek. Nem vagyok közéjük való, de szeretem nézni őket. Csak elkapni egy-egy tekintetet, és továbbmenni, annak tudatában, hogy sosem látom újra egyiküket sem. Felszabadító idegenség.

Visszatérve a tengerre (most jut eszembe, mit is akartam ezzel a semmiből összetákolt gondolatfüzérrel; remélem, nem vártál szövegkohéziót, netán valamiféle logikai láncolatot), emlékszel, mennyit csámcsogtak rajtunk a szomszédok akkoriban? Mivel a fővárosból költöztünk vidékre, valósággal odavoltunk a helybeliek számára tökéletesen hétköznapi dolgokért. És talán egyébként is furcsák voltunk, nem tudom. (Behatárolhatatlanul sok jelentéssel bír ez a szó, sokszor mégis hihetetlen sekélyességre vall a használata.)

Esténként sosem hagytuk ki a naplementét, áhítatos csöndben figyeltük, ahogy eltűnnek a fények a világból. „Különös gyerekek, szinte hátborzongatóak”, mondogatták a környékbeliek – szerencsére nagyapa rájuk sem hederített –, „hiányzik belőlük minden pajkosság, élettelen, bamba kölyök mindkettő, játék helyett csak a tengert lesik megszállottan, nem normális ez...”

Itt és most felhagyhatok a normalitás látszatának hajszolásával. Ha kedvem tartja, abbahagyhatom a küzdelmet, hogy odavalónak, és főleg helyénvalónak látsszak. (Folyamatosan magam mögé pislogok, de semmi. Nem szólnak rám.) Persze egy egészséges „átlagember” címke sosem árt: igyekszem kialakítani valami látszatot, egy felszínes képet önmagamról, hogy aztán indokoltan lehessek továbbra is idegen; beiratkoztam tehát az egyetemre. (Helyesebben, épp azon vagyok. A hivatalos iratokkal mindenki imád foglalkozni, ez csak természetes. Miért is ne tegyük minél bonyolultabbá az adminisztrációs folyamatot? Mindegy. Apróságok. Megoldom.) A tanulás kikapcsol, ráadásul érthető alibi, észszerű magyarázat: aki egyetemi hallgató, feltehetőleg

„intellektuális tevékenységet folytat”, bizonyára nem csak teng-leng a világban. Nyilván.

Értelemszerűen. Amint az köztudott.

Nyugodtan apellálhatok a kedves, csöndes, szorgalmas, külföldi lány szerepére, nem is megerőltető, végtére is ez vagyok „én”, hát nem? Kedves, csöndes, udvarias... (Na jó, vegyük komolyan magunkat!) Egy biztos: előtted kár lenne megjátszanom az aranyos kislányt. Az „aranyos”

kifejezés önmagában komolytalanná teszi kettőnk egész társalgását, vajon kitöröljem, vagy már úgyis mindegy? (Mindegy.)

Az a fontos, hogy mindenki más elhiggye. Az egyetemista szerepkör nem áll távol tőlem. Ha felmerült benned a kérdés, hogy mivel telt az elmúlt öt évem, a válasz nagyjából egy szóban összefoglalható: tanultam. Elvégeztem egy fordítói képzést, dolgoztam, hogy elég pénzem legyen az utazásra (az ösztöndíj jelképes összeg). Az éjszakák pedig elég hosszúnak bizonyultak. Rengeteget

tanultam. Még néhány év, és a spanyol szókincsemmel lekörözném az anyanyelvieket is. (Nem dicsekvésből mondom, egyszerűen így igaz. Túl hosszúak ezek az átkozott éjszakák.) Három napja vagyok itt, egyelőre nem sok minden történt. Sem a látszólagos, sem a valódi célommal nem jutottam túl messzire. De ráérek. Kóválygok a városban, egy olyan életérzésben elveszve, amire nincsenek igazán szavak. Látom magam kívülről: most is külső szemlélőként figyelek, a távolból, idegenként, ahogy azt már akkor régen, az iskola lépcsőjén ülve is tettem.

Hétéves lehettem, napsütéses délután volt. Az égen felhőszerű bárányok vagy bárányszerű felhők úszkáltak (negédes képet próbálok festeni, remélem, értékeled az idillt), a többiek az udvaron szaladgáltak, én pedig csöndben ültem, és néztem őket. A kép éles, de a részletek elmosódnak: már nem igazán emlékszem, de azt hiszem, valami labdajáték volt terítéken. Valahogy homályosan hallottam a nevetést, fojtottan éreztem a napfényt (érted, ugye?), és hirtelen tudtam, megéreztem, hogy mindjárt odalép hozzám a felügyelő tanár, és megkérdezi: „Yoru- chan, te miért nem játszol a barátaiddal?” És akkor tudtam, hogy nekem is szaladnom kell, nevetnem és viháncolnom, mert különben... különben nem tudom. Akkor fölálltam a lépcsőről, és mentem. Azóta sem álltam meg.

Nem lehet csak úgy megállni, és nézni. Az ember társas lény. Kapcsolódni akar másokhoz. Arra vágyik, hogy megossza örömét és bánatát a barátaival. (Igen, az általánosítás majd megmondja, mire vágyunk. Mik a céljaink. Mi tesz boldoggá. Igazán boldogító.) Ha már „barátok”: ma délelőtt megérkezett a lakótársam Magyarországról. (Azt hittem, orosz, de felvilágosított a tévedésemről, így semmi mondvacsinált közhelyet nem tudok ráhúzni. Ötletem sincs, mi fán terem a „magyarság”, de attól félek, hamarosan megtudom – ezt is.) Réka a neve, ennyit sikerült elcsípnem a bemutatkozásnak szánt félelmetesen lelkes hadarásából. Kiderült legalább, hogy ők is a vezetéknevet írják előre. Lényegtelen. Úgyis kényszerítem magam, hogy mindenkit rögtön a keresztnevén hívjak.

Szeretek spanyolul kommunikálni. Egyszerre hoz közelebb és távolít el mindent és mindenkit. Én magam is mintha kívül rekedtem volna önmagamon. Vajon meddig terjed a nyelv hatása a gondolkodásra? Éveken át tartó nyelvészeti tanulmányok után sem tudnám megmondani. Néha egyszerűen lefoszlik rólam a hűvös udvariasság. Japánul elképzelhetetlen lenne így beszélnem.

Nos, akarsz hallani még egy kicsit a pszicholingvisztikával kapcsolatos elméleteimről, vagy jobban érdekel a lakótársam? Elegánsan trappolt be a közös nappaliba a legalább ötventonnásnak látszó csomagjaival, és úgy üdvözölt, mintha minimum a húga lennék. (Egyébként azt hiszem, fiatalabb nálam. Hihetetlenül szép vöröses haja van.) Nagyjából egy órán át taglalta, hogyan fogadta a családja, hogy fél évre külföldre költözik (változatos reakciók széles tárháza), mit kapott búcsúajándékba a barátjától (nem értettem), mennyire sajnálja, hogy néhány ruháját kénytelen volt otthon hagyni (a kedvenc pandás oldaltáskáról egy külön bekezdést írhatnék, olyan bő lére eresztve emlékezett meg róla). Kitért arra is, hogyan próbálta eredménytelenül visszautasítani a nagyanyja által összeállított „túlélőcsomagot” (végül öt kilóval nehezebb lett miatta a bőröndje, rá kellett fizetnie a reptéren a poggyászfeladásnál). Ezek után azonnal megkínált az említett nagymama szakácsművészetének remekeivel (töltött paprika, töltött káposzta – úgy tűnik, ez valami mánia, de ne vonjunk le elhamarkodott következtetéseket).

Számítottam némi feszengésre, ami – logikus feltételezésem szerint – szükséges velejárója annak, ha két tökéletesen ismeretlen ember először próbál beszélgetni, ráadásul annak tudatában, hogy bármi lesz is, a következő pár hónap során nem szabadulnak egymástól. Nos, ez elmaradt. (A feszengés hiánya miatt én azért feszengtem kicsit.) A lány egyszerűen nem vett tudomást arról, hogy azelőtt még életünkben nem találkoztunk személyesen, és összesen nagyjából három üzenetváltásunk volt. Hogy tényleg ennyire beszédes, vagy csak így próbált szimpatikus első

benyomást kelteni, nem tudom, de megkönnyebbültem, amikor fél napon át tartó kimerítő diskurzus után (és miután elég empátiát kotortam össze neki a pandás táskával kapcsolatban) úgy döntött, beleveti magát az itteni éjszakai életbe, és lelépett. Csalódottan vette tudomásul, hogy nem tartok vele, de munkára hivatkozva laptopot húztam magunk közé, így nem erőltette. (Van bennem némi természetes késztetés, hogy én is „szaladjak játszani”, elvegyüljek a tömegben... De előtte még kell egy nagy levegő.)

Várni akarok, mielőtt belevetem magam az éjszakába. Tudom, hol keressem, akit keresni fogok (az internet korában mi sem könnyebb, mint kideríteni valaki címét, kedvenc fogkrémmárkáját, vagy bármit, amit tudni akarsz róla), de még nem készültem fel, hogy ténylegesen lássam őt. Egy napig még úgy teszek (magam előtt is), mintha valóban csak tanulni érkeztem volna. Szinte élvezettel irkálom a motivációs levelet, hogy aztán elküldjem a koordinátornak. Figyelemelterelés, tudom, de kinek nem ebből áll az élete? A mindennapos tennivalók mögé rejteni azt, ami valójában releváns, elleplezni a lényeget a felszínes, de „nagyon fontos” dolgok halmozásával. Ezért szeretem az unalmas szakcikkek fordítását is, a piszmogást a szótárazással, az éjszakákon át tartó munkát.

Közben abbamarad a zakatolás a fejemben, a hajnalig tartó vergődés, az emlékekbe csavart rémálmok. Hatékony módszer: ne gondolj rá, ha tudod, hogy beledöglenél. Ne válaszd szándékosan azt az utat, ami tönkretesz. (Vagy ha mégis azon indulsz el, az legyen tudatos döntés, és minden lépését élvezd ki.)

A teraszon ülök (imádom, hogy az is van), odalent egy macska sompolyog a hömpölygő

sötétségben. Szürke, egészen olyan, mint Fonák volt (emlékszel Fonákra, ugye?). Jó lenne, ha felkúszna idáig a közeli fenyő törzsén, de a macskaléttel járó biztonságos bizalmatlanság ellehetetleníti ezt. Épp csak egy pillantást váltottunk, máris továbbosont. Szerencsehozónak könyvelem el a rövid (de korántsem tartalmatlan) interakciót. Biztató kezdet. Visszajön még, ha akar.