A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ellie Midwood: The Violinist of Auschwitz, 2020

Fordító: Lukács Andrea

Copyright © Ellie Midwood, 2020

First published in Great Britain
in 2020 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv © Sarah Whittaker

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-19-3

Anyámnak és nagyanyámnak,
a két legerősebb embernek, akit ismerek.
Tőletek tudom, hogy legyek harcos, és
hogyan írjak harcosokról. Köszönöm.

Előszó

Auschwitz–Birkenau, 1944. április 4.

Ma este nem lesz visszatapsolás. Legalábbis neki nem. Alma mereven bámult egy repedést a szemközti falon, és közben egy átlátszó folyadékkal teli fiolát forgatott az ujjai között. Egy hónapba telt, hogy megszerezze az egyik fogolytól a Kanada-részlegből. A férfi hetekig húzta az időt, fintorgott és mindenféle kifogást talált ki – örömmel segítene, de amit Alma kér tőle, azt sehol nem lehet beszerezni, csak a német orvosoknak van, a helyieknek nincs, és nem tudja, melyik németet kellene megvesztegetnie hozzá; nem ismeri annyira őket, amennyire Alma gondolja –, mert közben abban reménykedett, hogy a nő meggondolja magát. Alma meghallgatta a kifogásokat, bólogatott, és makacsul mindig azt felelte, hogy semmi baj, szívesen vár, ameddig csak szükséges. Végül a férfi feladta az ellenállást, és teljesítette a kérését.

– Itt van. Úgy tudom, ez a legjobb szer. Injekcióként a leghatásosabb, de ha akarja, meg is ihatja. Csak úgy egy kicsit tovább tart, hogy kifejtse a hatását.

– Köszönöm. Odaadom fizetségként a hegedűmet, miután…

– Nem kell semmi. – A férfi kategorikusan rázta a fejét, és a földet bámulta, amelyet több ezer fogoly lába koptatott már, a legtöbben közülük meghaltak és elfelejtették őket. – Össze van keverve valamivel, hogy nagyon kevés fájdalmat okozzon, mielőtt… – Nem fejezte be a mondatot, csak tragikus tekintettel őt nézte, kék szeme némán könyörgött, a kezét zsebre dugta.

Alma halványan elmosolyodott, előrenyújtotta a kezét, és a hálája jeleként finoman megszorította a férfi ujjait, amiért segített neki.

Fájdalom. Ha a férfi tudta volna, milyen borzalmas fájdalmat érzett az utóbbi hetekben, nem kínozta volna ezzel a szükségtelen várakozással ilyen sokáig. Ez… ez a szer véget vet majd a fájdalomnak, nem előidézi.

Alma felkapta fejét, amikor egy sürgető kopogás kizökkentette a gondolataiból. Gyorsan fekete ruhája zsebébe rejtette az üvegcsét, összekulcsolta a kezét és kihúzta magát.

– Igen?

Zippi dugta be a fejét az ajtón. Ő volt a mandolinos, a bizalmasa és a barátja, akit már testvéreként szeretett.

– Megérkezett Mandl Lagerführerin! Kezdhetjük.

Alma bólintott, fogta a hegedűtokot meg a karmesteri pálcát, felvette az asztalról a kottát. Kifelé menet még utoljára elismerő pillantást vetett a tükörbe.

A női zenekar tagjai a kiváltságos foglyok közé tartoztak. Ők voltak az úgynevezett tábori elit, akiknek megengedték, hogy rendes ruhát hordjanak és megtartsák a hajukat. Ők voltak azok a szerencsések, akiknek nem kellett megszakadni a munkában a kőbányákban vagy félni a rettegett szelekcióktól. A nácik kedvencei voltak, jól tápláltak, és megmenekültek a bántalmazástól, amit a többieknek naponta el kellett szenvedniük. „Kiváló egyezség. Mi okunk lenne panaszkodni?” Zippi szavai. Csakhogy nem sok méltóság volt egy ilyen megalázó életben, amikor az embernek az alapvető életkedvét vették el. És nemcsak elvették, hanem durván elrabolták tőle az éjszaka közepén, a legkegyetlenebb módon; megfojtották, elégették, vízbe dobták, egy nagy rakás hamuvá változtatták, amíg semmi sem maradt belőle, csak az emlék.

Az emlék és a fájdalom. A tompa, soha véget nem érő fájdalom, ami lassan mérgezte meg az ember vérét.

A kis fiolával a zsebében Alma egyik kezével lesimította sötét haját, és megigazította fehér csipkegallérját. A ma esti lesz az utolsó előadása. Úgy illik, hogy tökéletesen nézzen ki.

1. fejezet

Auschwitz, 1943. július

A párás délutánon a 10-es blokk néma volt, és forró. Időről időre egy fogoly ápolónő ráérősen körbejárt, friss hullákat keresett. Mindig voltak újak. Nem mintha Alma számontartotta volna – neki a saját láza miatt kellett aggódnia –, de időnként fel-felébredt nyugtalan álmából, és hallotta, ahogy az ápolónők kihúzzák a halottakat az ágyakról. Egyesek már akkor betegek voltak, amikor Almával együtt beterelték őket a vonatba Drancyban, a francia tranzittáborban. Mások az út során betegedtek meg, ami nem volt csoda, hiszen olyan szorosan összepréselődtek a marhavagonokban, mint a heringek, hatvan ember egyetlen vasúti kocsiban. Ismét mások már itt, Auschwitzban haltak meg az úgynevezett orvosi kísérletekben.

Alma lassan körbenézett a helyiségben. Meglehetősen nagy volt, az ágyak olyan közel álltak egymáshoz, hogy az ápolónők alig tudtak elmenni közöttük. A legrosszabb a szag volt, az a förtelmes, mindent átható bűz. Az állott izzadtság, a rossz lehelet, az üszkösödő hús és a piszkos ruhák összekeveredett szaga, amitől az emberre rátört a hányinger.

A többiekkel ellentétben Alma csoportját nem küldték karanténba az érkezés után. Viszont a gázkamrába sem, ehelyett az a kétes szerencse érte őket, hogy ide kerültek, a kísérleti blokkba, egy kétszintes téglaépületbe, amelynek ablakait redőny védte, hogy a kíváncsi kívülállók ne láthassák meg sötét titkait.

Időnként az ápolónők megkönyörültek rajtuk, és néhány értékes pillanatra kinyitották az ablakokat, hogy kiszellőztessék a termet. Persze ezzel legtöbbször többet ártottak, mint amennyit használtak. A szag odavonzotta a legyek és a szúnyogok hadát, mohó étvággyal támadtak a lesoványodott testekre, még több betegséget terjesztettek, és állandó zümmögésükkel és csípéseikkel a szenvedő nőket kínozták. Így még több elfertőződött seb és még több hulla lett, akiket a leborotvált fejű nővérek elvittek. Az egyikük mindig feljegyezte az elhunytak számát a papírjaiba, hogy később átadhassa a felettesének, az SS-orvosnak, dr. Claubergnek. A híres német rendet a zsidó foglyok tartották fenn. Alma hamar felismerte, milyen ironikus ez a szomorú helyzet.

A blokkban töltött első napján naivan megpróbált valami gyógyszert kérni a lázára, de kinevették. Összeszedte minden méltóságát, már amennyit lehetett ilyen körülmények között – ez meglehetősen nehéz vállalkozás volt, ha az embert megnyírták, mint egy birkát, és számot kapott név helyett –, és rákérdezett a két földszinti helyiségben látott röntgengépekre. Erre sem válaszoltak a nővérek.

– Törődj a saját dolgoddal! – Ez volt a legtöbb, amit Hellinger Blockältestétől kapott, egy szőke hajú, szigorú arcú nőtől, aki a blokkparancsnok karszalagját hordta. Úgy tűnt, hogy az ápolónők, akik maguk is ugyanolyan foglyok voltak, mint ő, nem nagyon akarnak barátkozni az újonnan érkezettekkel.

– Tudom, hogy ez nem a Ritz, de a vendégszeretet akkor is meglehetősen sok kívánnivalót hagy maga után – jegyezte meg Alma hűvösen.

Az ápolónőt váratlanul érte a megjegyzés. Felnézett a felírótáblájából, és a fogvatartottra pislogott. Az egész blokk egy pillanat alatt elcsendesedett. Hirtelen minden szempár rá szegeződött. Alma ebből sejtette, hogy errefelé elég ritka lehet a visszabeszélés.

– Francia transzport? – Hellinger jeges tekintettel méregette Almát. Helyesen beszélt németül, de nagyon erős magyar akcentussal. – Tudhattam volna. A legbeképzeltebb nők mindig onnan jönnek.

– Osztrák vagyok – mosolygott Alma.

– Még jobb. Régi birodalmi ambíciók. Az SS majd hamar letöri a szárnyait, felség.

– Az tetszene önnek, ugye?

Nagy meglepetésére Hellinger csak közömbösen vállat vont.

– Nekem nem számít. Azért jelöltek ki blokkparancsnoknak, hogy fenntartsam a rendet, nem azért, hogy veletek foglalkozzak. A fél csapat úgyis elpatkol a jövő hét végére, a másik fele pedig a következő három hónap alatt a kéményen keresztül fog elfüstölni, ha szerencsések annyira, hogy kihúzzák addig a beavatkozás után.

A beavatkozás.

Alma tudta, hogy az ő kórtermük melletti helyiségbe kerülnek a műtét utáni betegek, de oda nem volt szabad bemenniük.

– Akkor engem nyugodtan felírhat, önként jelentkezem – mondta pusztán kicsinyes gyűlölködésből. Mint egy sarokba szorított állat, a fogát csattogtatta utolsó, elkeseredett kísérletként, hogy átverje saját magát. Nem az volt a célja, hogy csapást mérjen az ellenségre, sokkal inkább magát akarta meggyőzni arról, hogy nem fél. – Nekem édes mindegy. Minél hamarabb véget ér, annál jobb.

Alma azonnali robbanásra számított. Itt a foglyokat már a legkisebb provokálásra is megverték, Hellinger blokkparancsnok azonban furcsa módon nem szólt egy szót sem. Egy ideig láthatóan eltűnődött valamin, majd intett Almának, hogy kövesse. Alma gyanakodva nézte a távolodó nő hátát, és kiment utána a gyéren megvilágított folyosóra, ahol a Hellinger a műtét utáni helyiség ajtajánál állt, és nyitva tartotta Almának. Amikor az félősen közeledett, a blokkparancsnok gúnyosan intett – csak ön után, felség.

A kórteremben még borzalmasabb volt a szag. Hellinger megállt az első ágynál, egy halálsápadt nő feküdt itt, verejték gyöngyözött a homlokán, amitől úgy nézett ki, mintha olvadó viaszból készült halotti maszk lett volna rajta.

Hellinger félelmetes könnyedséggel felrántotta a nő ruhájának alját. Alma érezte, hogy összerándul a gyomra az undortól, de minden erejét összeszedte, hogy ez az érzés ne látszódjon az arcán. A nő hasán fekete kéreg fedte a nyers, vörös húst, ahol a hólyagok kidurrantak. A szeméremcsontja fölött hosszú, durva vágás látszott, csúnyán felhólyagosodott, és émelyítő bűzt árasztott magából.

– Vér nélküli sterilizálás – magyarázta Hellinger szenvtelen hangon, mint egy egyetemi professzor. – A petefészket extrém dózissal besugározzák, majd sebészi úton eltávolítják, hogy megnézzék, sikeres volt-e a beavatkozás. A röntgen olyan erős, hogy égési sérüléseket okoz. Magát a műtétet többnyire altatás nélkül végezzük. Ahogy látja, ez egy csúnya fertőzés. Nem mintha dr. Clauberget ez bármennyire érdekelné. Próbálják kiszámítani az optimális dózist, ami még nem okoz ilyen égést, de eddig ennyire jutottunk. – Visszahajtotta a nő ruháját a hasára, és jelentőségteljesen nézett Almára.

Ő hosszú ideig mozdulatlanul állt.

– Van benne valami rendszer? – kérdezte végül, amikor ismét tudott szólalni. – Úgy értem, a foglyok kiválasztásában.

– Ők Németországból jöttek. – Hellinger most mosolyodott el először, habár Alma számára inkább fintornak tűnt. – Minden szám szerinti sorrendben történik, tökéletes rendben. Eddig az 50204 és az 50252 közötti foglyokon végezték el.

Alma lenézett a bal alkarjára, az 50381-as szám halványkék tintával volt rátetoválva a bőrére.

Hellinger is a számra nézett. Az arca kissé ellágyult.

Alma erre élesen felkapta a tekintetét, fekete szemében ismét megvillant az elszántság.

– Kérhetek egy szívességet? – Hellinger megvonta az egyik vállát.

– Van rá mód, hogy kapjak egy hegedűt?

– Hegedűt?

Hangszert kérni Auschwitzban nyilvánvalóan legalább olyan hallatlan dolog volt, mint visszabeszélni az ember felettesének.

– Csak nem hegedűs vagy valami ilyesmi vagy?

– Valami ilyesmi. Már nyolc hónapja nem játszottam. Tudom, hogy nincs sok időm, de ha lehetséges, nagyon szeretnék még egyszer utoljára hegedülni. Ha ezen a helyen tiszteletben tartják még az olyan dolgokat, mint egy halálraítélt utolsó kívánsága.

Hellinger megígérte, hogy utánanéz, mit tehet az ügyben. Lopva Alma fehér kezére sandított, mintha azt fontolgatná, hogy egy pillanatra a tenyerébe fogja, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, és hirtelen kiment a kórteremből. Reményt adni a halálraítélteknek kegyetlenség lett volna.

Alma továbbra is ott állt a mozdulatlan, halottsápadt nő előtt, és irigyelte azokat, akiket érkezésük után elgázosítottak.