Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2020

Barcelona, Barcelona, 2019

Róma, Róma, 2020

Halálos Hollywood (Caroline Wood-sorozat 1.), 2020

Rejtélyes Rio (Caroline Wood-sorozat 2.), 2021

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

© R. Kelényi Angelika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Iski Panni, Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6145-21-5

1.

A gépem délelőtt tíz órakor landolt a Liszt Ferenc repülőtéren. Amikor utoljára jártam itt, még Ferihegynek hívták, és kifejezetten sivárnak, kicsinek találtam a Heathrow-hoz képest. Most azonban meglepetten láttam, hogy nem éri el ugyan a londoni színvonalat, mégis egészen forgalmas, felszerelt légikikötővé nőtte ki magát az elmúlt húsz évben. Megigazítottam fekete kiskosztümömet, leemeltem a szalagról a gurulós bőröndömet, és körülnéztem. Már otthonról béreltem egy kocsit, és hamarosan meg is láttam az autókölcsönző emblémáját egy pult felett. Egy fekete, ötajtós Mini Cooperre esett a választásom, gondoltam stílusos, ha egy temetésre fekete angol autóval érkezem, ráadásul, ha kocsit vennék, az biztosan Mini lenne, úgyhogy itt volt az ideje, hogy hosszabb távon is kipróbáljak egyet. Ránéztem a telefonomra. Mióta leszállt a gép, legalább öt üzenetet kaptam, Messengeren, sms-ben, e-mail-ben, még Instán is, mindet ugyanattól a személytől. Duval nem bízta a véletlenre, minden platformon írt, nehogy elkerülje a figyelmemet. Azt persze nem tudta, hogy két és fél órát a levegőben töltöttem, így amint visszakapcsoltam a mobilnetet, elárasztottak a levelei.

„Hívjon fel!”

„Azonnal jelentkezzen!”

„Miért van kikapcsolva?!!! Hívjon vissza!”

„Várom a visszahívását!”

„Már üzentem több helyen, nem tudom elérni. Jelentkezzen!”

Nem gondolnám, hogy gyerekes vagyok azért, mert az üzenetek láttán elvigyorodtam, majd kinyomtam a mobilomat, és hagytam még főni a levében a francia főnökömet, aki nem mellesleg úgy viselkedett mostanában, mintha több, jóval több érzelmet táplálna irántam, mint az egy vezető-beosztott kapcsolatban elvárható. Azért egy-két szenvedélyes csókcsata már jelent valamit… Én legalábbis nem csókolgatok boldog-boldogtalant, csak azt, aki iránt érzek valamit. Valami rendkívülit. Valójában az, hogy pofára estem, mert kiderült, hogy Duval nős, mondhatni titkos nős, hisz a családján kívül senki nem tudott arról, hogy felesége van, már meg sem lepett. Még szerencse, hogy ilyen esetekben mindig akad egy „jóindulatú” barát, ez esetben mostohatestvér, aki felvilágosítja az édes tudatlanságban tévelygő felet. Manapság eléggé rám jár a rúd, nem vitás. Hollywoodban kis híján szakadékba zuhantam, Rióban pedig bordatöréssel kerültem kórházba. Nem erre szerződtem a CBM-hez… Amikor mindent megtettem azért, hogy cikkíró lehessek a magazinnál, nem gondoltam, hogy folyton életveszélybe sodródom, habár azt sem hittem, hogy a világ olyan tájaira jutok el, ahová a saját pénztárcámból soha nem lennék képes. Tény, hogy kijutott mostanában nekem az izgalmakból, éppen rám fért egy kis pihenés, mielőtt újabb elmebeteg nyomába eredek, hogy az életem árán is írjak róla egy érdekfeszítő címlapsztorit. Valójában jól jött Andor bácsi halála, így minden okom megvolt rá, hogy Magyarország végtelenül unalmas és kalandmentes vidékére, Balatonrakoncára tegyem át a székhelyemet egy rövid időre. Rakonca…, kamaszkorom poros, visszagondolva mégis különösen szívmelengető nyarait töltöttem ott apám bátyjánál, Andor bácsinál, és a feleségénél, Iluska néninél, aki villámhárítóként működött a férje és a világ között. Andort mindenki utálta. Nemcsak én, mindenki. Nála gorombább, fennhéjázóbb, rosszindulatúbb embert még nem hordott hátán a Föld, és sosem értettem, hogy az angyali, mosolygós, gömbölyded Iluska mi a fenéért viseli el?

Emlékeimben a házuk egy takaros, háromszobás, barátságos parasztház volt, gyönyörű virágoskerttel, hátul egy kis fészerszerű műhellyel. Mindig nagy tisztaság és rend uralkodott, ami nyilván Iluska néni érdeme volt, hisz naphosszat főzött, mosott, pakolt, port törölt, kertészkedett, és eszméletlen süteményeket sütött. Az a bizonyos hatlapos, ha eszembe jutott, még most is beindította a pavlovi reflexemet, és összefutott a nyál a számban. A szomszédban lakott Julia a szüleivel, az a Julia, aki miatt a nyaraim több mint elviselhetőre sikerültek. Rakoncán én voltam a gazdag angol lány, akinek divatos cuccai és hófehér bőre volt, és aki rögtön az első napon leégett a forró naptól a Balaton-parton, azon az eldugott kis szakaszon, amit a turisták nem ismertek. Ahogy Rakoncát sem fedezték fel a turisták, hisz miért akart volna bárki a szakadt kis faluba jönni, amikor mehettek Tihanyba vagy Füredre, de leginkább a déli partra, ahol kiépített strandok és számtalan látnivaló várta az utazókat. Húztam is a számat, amiért a nagybátyámék épp itt éltek, ahelyett, hogy olyan települést választottak volna, ahol volt pörgés.

Beültem a Minibe, és beindítottam. A telefonomat letettem az anyósülésre, és ránéztem a műszerfalra. A két legfontosabb, a kihangosító és a GPS megvolt, így rányomtam a térképre, és bejelöltem Rakoncát.

„Üdvözlöm, Barbara vagyok…” – szólalt meg a navigátor magyarul.

– Nem, nem, nem, nem, nem! – szorítottam össze a szememet, és próbáltam rajta nyelvet váltani, de fogalmam sem volt, hogy kell, átváltott rádióra, felcsendült valami szintén magyar nyelvű szám, aztán újra megnyomtam, akkor a kocsi aktuális állapotát mutatta a kijelző, majd egy újabb gombnyomásra visszaváltott a GPS-re, és Barbara ismét jelentkezett:

„Indulhatunk?” – érdeklődött továbbra is magyarul, én pedig felsóhajtottam.

– Induljunk!

Beszélek magyarul. Rájöttem, hogy egészen jól, ahhoz képest, hogy húsz évig nem gyakoroltam. Tavaly nyáron Rómában Juliával, a rakoncai szomszédlánnyal töltöttem egy hetet, és felelevenítettük az emlékeinket. Vele újra magyarul beszéltem, és azóta is csevegtünk telefonon, noha a barátnőm kiválóan tud angolul, azt erőltette, hogy az anyanyelvét használjuk. Mintha sejtette volna, hogy szükségem lesz rá.

Gyerekkoromban mindkét nyelvet megtanultam, apám el is várta, ő szinte csak magyarul szólt hozzám, nyaranta Andor bácsiéknál nem is beszélhettünk volna másképp, ők nem beszéltek idegen nyelvet, úgyhogy tizenhat éves koromban úgy társalogtam magyarul, mintha itt születtem volna. Aztán apám lelépett egy másik nő miatt, és én dühömben nemcsak őt, hanem azt is el akartam felejteni, hogy van egy ilyen kimondhatatlan nevű falu a világban. Senkinek nem mondtam, hogy félig magyar vagyok. Nem is éreztem magam annak, haragudtam apámra, a magyarokra, a poros, szakadt kis falura, mindenre és mindenkire, aki arra emlékeztetett, hogy apám már nincs velünk. Mindez Rómában megváltozott, amikor Juliával beszélgetve rádöbbentem, hogy Magyarország igenis a részem, vagy én vagyok az ország része, a fele szívem magyar, akár akarom, akár nem, és végtelen nagy hülyeség lenne kitörölni azokat az emlékeimet, amelyek valójában egészen csodálatosak voltak. A balatoni naplementék, a lángos, a sült hal, a csónakázás, a fiúk… Eszembe jutott Ádám, aki nagy csibész volt, szemtelen, mint a piaci légy, de vagány, erős kölyök, és Júliára hajtott… Egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy talán találkozunk, kíváncsi lettem volna, most milyen, aztán megvontam a vállamat. Kinőttem én már a falusi idillből, a koszos lábú kölykök közül, igazából sosem voltam közéjük való, más környezetben, más értékek szerint nevelkedtem, akkor alkalmazkodtam, de ma már nem kell, és bizonyára az életem is más lett. Én világlátott, ismert újságíró vagyok, ők pedig, ki tudja… Habár Julia ki tudott törni ebből a nihilből, akár Ádám is megtehette, nagyot fordult a világ, mióta nem jártam Rakoncán.

Elmosolyodtam magamban, mert akármilyen egyszerű volt az a falu, az emlékek mégis melegséggel töltöttek el. Megfogtam a telefonomat, és Julia számára nyomtam. A kihangosító rögtön átvette a hangot a navigátortól, és hamarosan meghallottam a barátnőm hangját.

– Hát te, még élsz? Nem beszéltünk vagy…, vagy két hónapja…

– Épp Rakonca felé tartok – szólaltam meg, és ügyesen kielőztem a négysávos úton egy teherautót. A GPS azt mutatta, hogy egy óra negyvenöt perc alatt fogok a célomhoz érni. És azt is mutatta, hogy át kell vágnom Budapesten, pedig reméltem, hogy van valami elkerülő út, és nem kell a frissen szerzett kocsimmal csúcsforgalomban bénáznom. De nem… A navigátor szerint valami Üllői úton, aztán Budaörsi úton kell haladnom, és csak ezután következik az M7-es autópálya.

– Rakoncára? – hüledezett Júlia. – Miért mész te Rakoncára?

– Meghalt Andor bácsi…

– Ah…, ö… – nyögött a telefonba a barátnőm, és éreztem, sehogy se jön a nyelvére a „részvétem” kifejezés.

– Oké, nem kell alakoskodnunk, utáltuk. Szóval, nem várom el, hogy sajnálkozz.

– Uh! Köszi – hallatott egy megkönnyebbült sóhajt Julia. – Tudom, hogy halottról jót, vagy semmit, de az az ember nem volt normális.

– Tudom. Engem is jó párszor megvédett Ilus néni.

– Ő él még?

– Nem. De fogalmam sincs, mi történt, mert nem tartottam a kapcsolatot apámmal, most viszont felbukkant. Anyám meg úgy viselkedik vele, mintha mi sem történt volna. Sőt… nevetségesen viháncol a közelében, tisztára elveszi az eszét apám. Úgy tűnik, feltett szándéka, hogy újra egy család legyünk, és apám ebben partner. Szakított a legújabb nőjével vagy feleségével…, szerintem nem volt hova mennie, és sejtette, hogy anyám bármikor visszafogadja. Nem is csalódott. Úgyhogy becuccolt Chelsey-be, és most turbékol a gerlepár.

– Anyád meg apád együtt? Te jó ég!

– Bizony…

– És most? Mi a terv?

– Odamegyek Rakoncára, végigállom a temetést, nyilván egyedül leszek, majd meghallgatom, mit hagyott ránk az öreg, remélhetőleg nem adósságot, aztán megyek vissza Londonba.

– Örököltetek?

– Hát…, senkije nem maradt, csak mi. Nyilván nem volt végrendelete, és mi vagyunk a legközelebbi rokonai, úgyhogy minden ingó és ingatlan vagyona ránk száll. Szóval, lehet, hogy örököltünk egy romhalmazt, amitől meg kell szabadulni. Nem tudok mást elképzelni.

– Igen, én is úgy tudom, hogy csak a háza volt, meg később hallottam, hogy valami telket szerzett meg a parton, amire építeni akart, de nem hinném, hogy meg is valósította. Mióta anyámék is elköltöztek Rakoncáról, nem maradt hírforrásom.

– Meglátjuk. Szállást is szereznem kell, el tudom képzelni, milyen állapotban lehet a ház, mióta Iluska meghalt. Mindent ő tartott rendben.

– Füreden nézz körül! Habár nem sok esélyed lesz normális helyet találnod, ilyenkor már tömve vannak a szállodák.

– Komolyan?

– Persze. Füreden, Tihanyban esélytelen normális helyen aznap szobát foglalni, de azért ne add fel, lehet, hogy valaki visszamondta, és épp…

– Ez csodálatos. Előre kellett volna gondolkodnom, mint a kocsibérléssel… Rakoncán meg biztos nincs szálloda.

Julia hangosan felnevetett.

– Mióta én onnan eljöttem, akármi is történhetett. Még az is lehet, hogy felépült egy ötcsillagos wellness- hotel. A Balaton nagyon felfutott.

– Te…! – váltottam témát. – Szerinted Ádám ott lakik még?

– Ádám? A sárdobáló? – kuncogott Julia.

– Igen… – vigyorodtam el én is, mert eszembe jutott, amikor Ádám sárgalacsint szúrt egy hajlékony bot végére, aztán azzal dobálta Andor bácsiék kerítését biztonságos távolságról. Egyszer olyan hatékonyan dobott, hogy egy ablak be is tört, a nagybátyám megtudta, hogy ő volt, elkapta, és jól megverte egy husánggal, aztán még az apjától is kapott egy hatalmas pofont.

– Nem tudom. Amikor utoljára láttam, épp nősülni készült. Jó pasi lett belőle…

– Akkor megnősült?

– Nyilván… Az állatorvos lányát, azt a bögyös Andikát készült elvenni. Mindenki őt akarta elvenni.

– A melle miatt.

– Naná!

Átmentem egy hídon a Duna fölött, és megállapítottam, hogy Budapest ebből az irányból egészen gyönyörű.

– Szép ez a város…, bár eddig ez az Üllői út elég ipari volt…

– Hol jársz?

– Most megyek át a hídon. Várj…! Petőfi híd.

– Szép hát. Mindig is szép volt, csak lakni nehéz ott. Olyan, mint egy hangyaboly, ember ember hátán, zsúfolt metrók, zsúfolt üzletek, zsúfolt utcák, nem lehet parkolni…

– Rómában sem…

– Rómában sem, és itt is tömeg van, viszont legalább kárpótol a déli mentalitás. De most nem Rómában vagyok.

– Hanem?

– Stuttgartban.

– Mit keresel ott? – csodálkoztam.

– Egy konferenciára küldtek ide az ügyvédi irodától. De már vágyom haza…

– Megértem – mosolyodtam el. Rómának magnetikus ereje van. Akárhová megy az ember a világban, oda mindig visszavágyik. Én csak egy hetet töltöttem ott, de imádtam, és tudtam, ha lehetőségem lesz, visszatérek.

Rövidesen már a Budaörsi úton robogtam, majd kiértem az M7-es autópályára, ráálltam a százharminc kilométer per órás sebességre, és akadálytalanul robogtam Balatonrakonca felé. Néha jött egy-egy üzenet a telefonomra, anyámtól, hogy merre járok, Duvaltól, hogy látta, hogy láttam az üzeneteit, jó lenne, ha venném a fáradtságot és visszahívnám, Lizzytől, hogy megérkeztem-e, majd meglepő módon apámtól, hogy válaszoljak anyámnak, mert ideges. Ezen felnevettem. Épp apám az, aki aggódik anyámért. Akkor nem aggódott, amikor húsz éve elhagyott bennünket, most meg rám parancsol, hogy ne idegesítsem anyámat. Hát, az eszem megáll.