Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Invitation, 2021

Fordító: Márton Andrea

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018

A beosztott, 2018

Egomániás, 2019

Csak szex, 2019

A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020

Fiatal szerető, 2020

A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021

Copyright © 2021. The Invitation by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Tamer Yilmaz • Modell: Nick Bateman

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-86-8

1

Stella

– Képtelen vagyok rá! – Lecövekeltem a márvány lépcsősor kellős közepén, pont félúton.

Fisher néhány lépéssel előttem állt meg, most visszajött hozzám.

– Dehogynem, képes vagy rá! Emlékszel, amikor hatodikban kiselőadást kellett tartanod a kedvenc elnöködről? Kész idegroncs voltál! Azt hitted, mindent elfelejtettél, amit bemagoltál, és csak állsz ott, mindenki téged bámul.

– Igen, mit akarsz ezzel mondani?

– Ez sem különbözik attól. Azon is túlestél, nem?

Fishernek elment az esze.

– Az összes félelmem beigazolódott aznap! Kiálltam a tábla elé, és izzadni kezdtem. Egyetlen szóra sem emlékeztem abból, amit leírtam! Az osztálytársaim csak bámultak, aztán pedig te kezdtél el gúnyolódni rajtam!

Fisher bólintott.

– Pontosan. Beigazolódott a legnagyobb félelmed, mégis túlélted. Mi több, az a nap lett végül életed legjobb napja!

Zavartan ingattam a fejem.

– Hogy érted ezt?

– Akkor volt először közös óránk. Azt hittem, te is csak egy idegesítő csaj vagy, mint a többi. De suli után szétszedtél amiatt, hogy gúnyolódtam veled a kiselőadásod közben! Akkor rádöbbentem, hogy nem olyan vagy, mint a többi csaj. És aznap döntöttem úgy, hogy legjobb barátok leszünk!

Megráztam a fejemet.

– Ezek után egész tanévben nem szóltam hozzád!

Fisher vállat vont.

– Igen, de a következő tanévben megnyertelek magamnak, emlékszel? És most egy kicsit nyugodtabb vagy, mint két perccel ezelőtt voltál, nem?

Felsóhajtottam.

– Azt hiszem, igen.

Fisher felém nyújtotta szmokingos karját.

– Akkor mehetünk?

Nagyot nyeltem. Akármennyire is rettegtem attól, amire készülünk, mégis alig vártam, hogy lássam az esküvőre feldíszített könyvtárat. Megszámlálhatatlan órát töltöttem ezeken a lépcsőkön, és a mellettem elhaladó embereket figyeltem.

Fisher türelmesen várt, kinyújtott kézzel, míg én még egy hosszú percig haboztam. Végül hangos sóhajjal elfogadtam a karját.

– Ha börtönbe kerülünk, neked kell kifizetned mindkettőnk óvadékát! Én túlságosan le vagyok égve.

Fisher rám villantotta filmsztárhoz illő mosolyát.

– Rendben!

Ahogy fellépkedtünk a maradék lépcsőn a New York-i Közkönyvtár bejáratáig, átgondoltam az összes részletet, amit végigbeszéltünk idefelé a taxiban. Ma estére Evelyn Whitley és Maximilian Reynard a nevünk. Max az ingatlanpiacon ténykedik – a családja tulajdonában van a Reynard Ingatlanvállalat –, én pedig a Whartonon szereztem a diplomámat, és nemrég költöztem vissza New Yorkba. Mindketten az Upper East Side-on lakunk – ez legalább igaz volt.

Két fehér kesztyűs, libériás pincér állt az elénk magasodó ajtónál. Egyikük kezében pezsgőspoharakkal teli tálca volt, másikuk iratmappát szorongatott. Bár vitt előre a lábam, mégis úgy éreztem, a szívem mindjárt kiugrik a mellkasomból, és elindulok az ellenkező irányba.

– Jó estét! – Az iratmappás pincér fejet hajtott felénk. – Szabad kérnem a nevüket?

Fisher rezzenéstelen arccal előadta az este első hazugságát a sok közül.

A férfi, akin füles volt, végignézte a listáját, és bólintott. Intett, hogy bemehetünk, társa pedig a kezünkbe nyomott egy-egy pezsgőt.

– Isten hozta önöket! A szertartás a körteremben lesz. A menyasszony vendégeit megkérjük, hogy a bal oldalon foglaljanak helyet.

– Köszönjük – mondta Fisher. Amint hallótávolságon kívül voltunk, odahajolt hozzám.

– Látod? Sima liba! – Belekortyolt a pezsgőjébe. – Óóó, ez nagyon finom!

Fogalmam sem volt róla, hogy tudott ilyen nyugodt lenni. De persze arról sem, hogy miként tudott rábeszélni erre a komplett őrültségre. Két hónappal ezelőtt arra értem haza a munkából, hogy Fisher, a szomszédom a hűtőmben kutat némi maradék után; ez gyakorta megesett. Amíg a kétnapos milánói csirkémet falatozta, leültem a konyhaasztalhoz, hogy átnézzem a napi postámat, és igyak egy pohár bort. Beszélgetés közben kinyitottam egy nagy méretű borítékot anélkül, hogy megnéztem volna a címzettet az elején. A borítékban a világ leggyönyörűbb esküvői meghívója lapult – fekete-fehér színben, dombornyomott arany levéldíszítéssel. Igazi, aranyozott műremek volt. És az esküvőt nem máshol, mint a New York-i Közkönyvtárban tartották, a korábbi munkahelyem közelében; ennek a könyvtárnak az ikonikus lépcsőin nagyon sokszor költöttem el az ebédemet. Legalább egy éve nem jártam ott, úgyhogy nagyon örültem, hogy részt vehetek egy esküvőn.

Bár fogalmam sem volt, kinek az esküvőjén – esetleg egy elfeledett, távoli rokon lenne? A nevek még csak nem is rémlettek. Amikor megfordítottam a borítékot, rádöbbentem, hogy miért. A borítékot a volt lakótársamnak címezték. Jaj! Sejthettem volna. Természetesen nem engem hívtak meg egy mesebeli esküvőre a számomra legkedvesebb helyen a világon.

Azonban néhány pohár bor után Fisher meggyőzött, hogy nekem kell elmennem, nem pedig Evelynnek. Ez volt a legkevesebb, amit a nyomi lakótársam megtehet értem, mondta Fisher. Végül is, megszökött az éjszaka kellős közepén, elvitte néhány pár kedvenc cipőmet, és a csekket, amit a két hónapos lakbérhátralékra hagyott itt, természetesen visszadobták. A legkevesebb az, hogy részt veszek helyette egy puccos, fejenként több ezer dollár értékű esküvői vacsorán. Bár, isten a megmondhatója, egy barátom se fog soha ilyen helyen esküdni. Mire megittuk a második üveg merlot-t, Fisher úgy döntött, hogy elmegyünk Evelyn helyett – eltöltünk egy bulis estét, hála a semmirekellő egykori lakótársamnak. Fisher még a válaszborítékot is kitöltötte, hogy két vendéggel számoljanak, és a farzsebébe süllyesztette, hogy másnap feladja.

Teljesen megfeledkeztem a részegen szövögetett terveinkről, azonban két héttel ezelőtt Fisher egy kölcsönkért szmokinggal érkezett haza, amit egy barátjától kapott a közelgő esküvőre. Én itt lefagytam, és közöltem vele, hogy nem fogok elmenni egy ismeretlen párocska esküvőjére. Fisher viszont azt tette, amit mindig is: elhitette velem, hogy ez a rémes ötlet nem is olyan rémes.

Mostanáig el is hittem. Ott álltam a hatalmas előcsarnok közepén egy valószínűleg kétszázezer dolláros esküvőn, és úgy éreztem, mindjárt összepisilem magam.

– Idd ki a pezsgődet! – figyelmeztetett Fisher. – Attól majd ellazulsz egy kicsit, és az arcodba is visszatér a szín. Úgy nézel ki, mint aki mindjárt elmeséli az egész osztálynak, hogy miért is szereted annyira John Quincy Adamset.

Pislogva bámultam Fisherre, bár ő rendíthetetlenül mosolygott. Biztos voltam benne, hogy semmitől nem tudok ellazulni. Mindegy, azért kiittam a poharam tartalmát.

Fisher egyik kezét lazán zsebre dugta, és felemelt fejjel körülnézett, mintha a világon semmi gondja nem lenne.

– Már nagyon régóta nem láttam régi barátomat, Stellát, a partiarcot. Esetleg ma este kijöhet játszani?

Átadtam neki az üres pezsgőspoharamat.

– Hallgass, és hozz még egy pohárral, mielőtt kirohanok innen!

Fisher felnevetett.

– Szívesen, Evelyn. Te csak ülj le szépen, és próbáld meg nem lerántani rólunk a leplet még azelőtt, hogy meglátnánk a gyönyörű menyasszonyt.

– Gyönyörű? Azt sem tudod, hogy néz ki!

– Minden menyasszony gyönyörű. Ezért van rajtuk fátyol, így a rondákat nem látjuk, és azon a különleges napon minden és mindenki varázslatos.

– Hű, de nagyon romantikus vagy!

Fisher rám kacsintott.

– Nem mindenki lehet olyan szép, mint én.

Három pohár pezsgő megnyugtatott annyira, hogy végigüljem az esküvői szertartást. A menyasszonynak pedig egyáltalán nem volt szüksége fátyolra. Olivia Rothschild – asszonynevén Olivia Royce – gyönyörű volt. Ahogy a vőlegényt hallgattam, amint elmondja az esküjét, könny szökött a szemembe. Nagy kár, hogy a boldog pár nem tartozott a barátaim közé, mert az egyik tanú őrületesen jóképű volt. Elképzeltem, hogy Livi – így neveztem magamban a menyasszonyt – összehoz az új férje barátjával. De a mai este kamu volt, én pedig nem egy Hamupipőke-meséből libbentem elő.

A koktélparti egy gyönyörű teremben volt, ahol még sosem jártam. Épp a mennyezeten levő díszítést tanulmányoztam, ahogy a bárnál vártam az italomra. Fisher azt mondta, kiszalad a mosdóba, de az az érzésem támadt, hogy a jóképű pincérrel akart néhány szót váltani, aki azóta nézegette őt, mióta megérkeztünk.

– Parancsoljon, hölgyem – csúsztatott elém egy italt a pultos.

– Köszönöm. – Gyorsan körülnéztem, figyel-e rám valaki, és beleszagoltam az italomba. Ez egyáltalán nem az, amit rendeltem.

– Öö, elnézést. Lehetséges, hogy ez Beefeater, és nem Hendricks gin?

A pultos a homlokát ráncolta.

– Nem hinném.

Még egyszer megszaglásztam, és most még biztosabb voltam benne, hogy a pultos tévedett.

Balról váratlanul megszólalt egy férfihang.

– Meg sem kóstolja, mégis azt feltételezi, hogy a pultos úr rossz gint töltött önnek?

Udvariasan elmosolyodtam.

– A Beefeater borókából, narancshéjból, gyógynövényekből, mandulából és különféle borsokból készül, melyektől az édesgyökérhez hasonló ízt kap. A Hendricks pedig borókából, bolgár rózsából és uborkából készül. Más az illata.

– Tisztán issza, vagy jéggel?

– Sehogy. Ez egy gin-martini, úgyhogy van benne vermut.

– És maga képes kiérezni, hogy az úr nem a kért gint töltötte ki, pedig meg sem kóstolta? – A férfi hangjából sütött, hogy úgy gondolja: nem vagyok képes rá.

– Nagyon jó orrom van.

A férfi átpillantott a vállam felett.

– Hé, Hudson, fogadjunk egy százasba, hogy ha felsorakoztatjuk a két gint, a hölgy nem tud különbséget tenni köztük!

Jobbról, most a vállam mögül megszólalt egy másik férfihang. Mélyen, bársonyosan, lágyan csengett a hangja – akár a gin, amiből a pultosnak az italomat kellett volna kikevernie.

– Legyen kétszáz, és benne vagyok!

Megfordultam, hogy lássam, ki fogad a képességeimre, és tágra nyílt szemmel bámultam rá.

Ó! Hűha! Ott állt előttem az a csodálatosan vonzó pasi a szertartásról, akit az esküvő alatt végig bámultam. Távolról is jóképű volt, de közelről egészen lélegzetelállító – a gyomrom remegni kezdett tőle. Sötét haj, napbarnított bőr, szépen formált áll, és érzéki, telt ajkak. Haját hátrafésülte, és oldalt elválasztotta – a régi filmek sztárjai jutottak róla eszembe. Amit a szertartás alatt a hátsó sorból nem láthattam, az az óceánkék, átható tekintete volt. Ezek a szemek most úgy olvastak az arcomból, akár egy könyv lennék.

Megköszörültem a torkomat.

– Kétszáz dollárba fogad, hogy képes vagyok-e azonosítani a gint?

A jóképű férfi előrelépett, és a szaglószervem máris beindult. Na, ennek jobb illata van, mint bármilyen ginnek! Nem tudtam, hogy a parfümjét érzem-e, vagy a tusfürdőjét, de bármi is volt, minden erőmre szükségem volt, nehogy odahajoljak és alaposan megszimatoljam. A bűnösen szexi pasi illata ugyanolyan megkapó volt, mint a külseje. Ez a párosítás számomra mindig is végzetesnek bizonyult.

A férfi hangjában vidámság csendült.

– Azt akarja mondani, hogy rossz lóra teszek?

Megráztam a fejem, és megfordultam, hogy válaszoljak a barátjának.

– Benne vagyok a kis fogadásában, de én is kétszáz dollárt teszek rá.

Visszapillantottam a jobbomon levő, jóképű férfira, akinek megrezzent az ajka.

– Remek. – Állával a barátja felé bökött. – Mondd meg a pultosnak, hogy töltsön egy adag Beefeatert és egy adag Hendrickset. Tegye őket a hölgy elé, de ne árulja el, melyik melyik!

Egy perccel később felemeltem az első poharat, és beleszimatoltam. Őszintén szólva, bele sem kellett volna szagolnom a másikba, de azért a biztonság kedvéért megtettem. A fenébe… Többet kellett volna feltennem. Ez túl könnyű volt – úgy éreztem, mintha elvenném egy gyerektől a csokoládéját. Előretoltam az egyik poharat, és a pultosnak címeztem a mondanivalómat.

– Ez a Hendricks.

A pultos elismerő pillantást vetett rám.

– Igaza van.

– A fenébe is! – mordult fel a pasas, aki elkezdte a játékot. Belenyúlt a mellényzsebébe, kivett egy tekintélyes méretű bankóköteget, és kihámozott belőle négyszáz dollárt. A pulton felénk hajította, és megrázta a fejét.

– Hétfőig úgyis visszanyerem!

Ahogy besöpörte a pénzt, Csodás úr rám mosolygott. Amint én is besöpörtem a sajátomat, a férfi lehajtott fejjel belesuttogott a fülembe.

– Szép munka volt!

Ó, egek! Forró leheletétől végigbizsergett a gerincem. Túlságosan régóta nem volt testi kapcsolatom férfival. Sajnos kissé elgyöngült a térdem, de igyekeztem figyelmen kívül hagyni.

– Köszönöm.

A férfi átnyúlt mögöttem, és felemelte az egyik poharat; az orrához emelte, megszagolta, majd letette, és a másodikat is megszagolta.

– Én semmi különbséget nem érzek.

– Ez azt jelenti, hogy önnek teljesen normális a szaglása.

– Ó, értem. Akkor a magáé… abnormális?

Elmosolyodtam.

– Így van; abnormális.

A férfi vidáman átadta az egyik poharat, és köszöntésképpen felemelte.

– Akkor igyunk az abnormálisra! – jelentette ki.

Általában nem iszom rövidet, de mit veszíthettem? Koccintottunk, majd felhajtottam az italt. Reméltem, hogy az alkohol megnyugtatja az idegeimet, melyeket a fiatalember megjelenése alaposan megtépázott.

Letettem üres poharamat az övé mellé.

– Gondolom, ezt elég gyakran csinálják, mert a barátja azt tervezi, hogy hétfőig visszanyeri.

– Jack családja és az enyém már gyerekkorunk óta jóban van. De a fogadás szokását akkor vettük fel, amikor ugyanarra az egyetemre kerültünk be. Én a Notre Dame-nak drukkolok, ő pedig a USC-nek. Akkoriban nem volt pénzünk, úgyhogy egy Taser-sokkolásban fogadtunk.

– Taser-sokkolásban?

– Jack apja rendőr volt. Adott neki egy sokkolót, hogy a biztonság kedvéért tartsa a kocsiülés alatt. De szerintem eszébe sem jutott, hogy a fia ötvenezer voltos áramütésben részesül, amikor a csapata az utolsó pillanatban veszít.

Megráztam a fejemet.

– Ez egy kissé őrülten hangzik!

– Érthetően nem ez volt a legbölcsebb döntésünk. De én legalább sokkal többször nyertem. Egy kis agykárosodás Jack több, az egyetem alatt meghozott döntését megmagyarázza.

Felnevettem.

– Szóval ma ez a minta csupán folytatódik?

– Nagyjából igen. – Elmosolyodott, és felém nyújtotta a kezét. – Amúgy a nevem Hudson.

– Nagyon örvendek. A nevem St… – Még épp időben kaptam észbe. – A nevem Evelyn.

– Mondja, maga a gin nagy rajongója, Evelyn? Ezért van, hogy én nem éreztem semmi különbséget köztük?

Elmosolyodtam.

– Nem, nem igazán nevezném magam a gin rajongójának. Őszintén szólva, nagyrészt bort iszom. De említettem már a foglalkozásomat? Illatvegyész vagyok, vagyis parfümőr.

– Illatokat alkot?

Bólintottam.

– Többek között. Hat éven keresztül készítettem illatokat egy kozmetikai szereket és parfümöket forgalmazó cégnek. Néha új parfümöt alkottam meg, máskor a sminklemosó kendő illatát kísérleteztem ki, vagy elértem, hogy egy kozmetikumnak kellemesebb illata legyen.

– Azt hiszem, még soha nem találkoztam parfümőrrel.

Elmosolyodtam.

– És, olyan izgalmas, ahogy remélte?

Hudson elnevette magát.

– És milyen képzést kapott?

– Nos, kémiából diplomáztam. De lehet akármilyen diplomája, ha nincs hiperozmiája, nem végezheti jól a dolgát.

– Az pedig nem más, mint…

– A szokottnál nagyobb érzékenység a szagokra, megnövekedett szaglószervi aktivitás.

– Szóval maga egyszerűen mindent kiszagol?

Felnevettem.

– Pontosan.

Sokan úgy gondolják, jó a szaglásuk, de fogalmuk sincs róla, mit él át egy hiperozmiás ember. A szemléltetés mindig bevált, emellett szerettem volna tudni, hogy Hudson milyen parfümöt visel. Közel hajoltam hozzá, és beszívtam a levegőt.

– Dove szappan – mondtam, és kifújtam a levegőt.

Hudson láthatóan nem volt túl lelkes.