A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A másik oldalról, 2015

A másik oldalról 2. – Azon is túl, 2016

Szerelem újraírva, 2019

Ha/mar, 2020

Copyright © Papp Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-48-3

„A szerelem egy megelőző életnek emléke
és egy bekövetkezőnek előérzete.”

Arsene Houssaye

I. RÉSZ

1. FEJEZET

A lebbenés

Julien Morelle hajlott háttal, meggyötörten, könnyfátyolos szemmel ült azon a padon, ahol utoljára látta Júliát. A nőt, akiért a lelke attól a pillanattól kezdve epekedett, hogy rádöbbent, ő az. A benne lakó lélek párja, akit megszállottan keresett. Felidézte a találkozásuk első percét. Párizs művésznegyedének egyik kultikus kávézójában ült, nem a Montmartre-on, amit a turisták előszeretettel kerestek fel, hanem La Rotonde Montparnasse hivalkodó arany betűkkel díszített vörös homlokzatú épületének teraszán, az oly jellegzetes párizsi vörös székek egyikén, talán épp azon a helyen, ahol Trockij, Gershwin vagy Scott Fitzgerald kávézgatott. Épp a legjobb barátját, Hugót várta, akivel hetente összeültek itt, és olykor csak a tömeget vizslatva, a saját csendességükbe burkolózva kavargatták a kávéjukat, és csak akkor szólaltak meg, ha valóban volt mondanivalójuk egymásnak. Már messziről kiszúrta a magas, kissé görnyedt tartású szakállas hipsztert, akiről le nem szakadt a marhabőr oldaltáska, amiben a feljegyzéseit rejtegette. Úgy tűnt, mintha magában beszélne, pedig csak a legújabb AirPodsszal a fülén bonyolított egy igen fontosnak tűnő beszélgetést. Ahogy közelebb ért, az üres szék karfájára dobta a táskáját, és közölte a vonal túlsó végén levő partnerével:

– Most leteszem. – Kissé ingerültnek tűnt. – Mondtam, hogy Juliennel találkozom. – Cincogásszerű hangfoszlány szűrődött ki a vezeték nélküli fülhallgatóból, amit azzal a szándékkal vett ki a füléből, hogy végre lezárja a beszélgetést. – Megértettem, holnap elintézem. – És tényleg megszakította a hívást, majd Julien felé fordult: – Rendeltél már?

– Nem – válaszolta Julien nyugodtam. – Téged vártalak.

Mindketten ugyanazt kérték: Irish coffee au Jameson. Tulajdonképpen ezért az ír kávéért találkoztak ezen a helyen. Kettőjük lakása nincs egymástól messze, Julien a Rou De Rennes-ből nyíló kis utcában lakott a Rue de Mézières sarkán, az optika felett, Hugo pedig a Montparnasse-torony szomszédságában. Számtalan közelebb eső kávéházban is ücsöröghetnének, ám az ő törzshelyük a Sorbonne első éve óta ez. Julien irodalomtörténetet tanult, Hugo filozófiát. A sors úgy hozta, hogy mindketten ezer szállal kötődnek az alma materhez, a végzést követően a doktori disszertációjukat is itt írták, most meg oktatóként dolgoznak a párizsi egyetemen. Az első félév végén találkoztak, amikor Julien albérletet keresett, Hugo meg épp a kisszobáját akarta kiadni. Ahogy Hugo belenyomta a parafatáblába a rajzszeget, Julien azonnal kiszúrta a hirdetést, végigmérte a magas, sovány fiút, szimpatikusnak találta, és arra gondolt, hogy egyszer már biztosan találkoztak valamelyik életben. Mindig hallgatott a megérzéseire, de mióta Párizsban élt, tökélyre fejlesztette ezt a képességét, így nem habozott, azonnal megszólította a fiút. Ott rögtön megállapodtak, Hugo le is tépte a hirdetést, és elindultak a lakás felé gyalogosan, belefeledkeztek a beszélgetésbe, azon kapták magukat, hogy iszonyúan megszomjaztak. Épp a La Rotonde teraszánál álltak meg, és nagy egyetértésben, életükben először, majd ettől a naptól kezdve heti rendszerességgel megrendelték az ír kávéjukat a szomjoltó ásványvíz mellé. Így kezdődött az ő barátságuk, és azóta is tart. Az a nap, amelyre – ott a padon magába roskadva – Julien gondolt, látszólag semmiben nem különbözött a többitől.

– Nem nézel ki túl jól, Julien – állapította meg Hugo, miután nagy gonddal visszahelyezte a fülhallgatót a tartójába. Julien nem válaszolt. Tudta, hogy felesleges frázisokat pufogtatni a barátjának, az igazságot meg már rég tudja. – Emlékszel még Agnesre? Candice barátnőjére? A múltkor a galériában találkoztál vele. Nem? – próbált valamifajta lelkesedést felfedezni a barátján, ám annak ellenére, hogy ennek nyoma sem volt, tovább folytatta: – Azt mondta Candice-nek, hogy szívesen megismerkedne veled. – Hugo ajánlata minimálisan sem keltette fel Julien érdeklődését, ő továbbra is a kávéját kavargatva a gondolataiba mélyedt, míg Hugo Agnes előnyös tulajdonságait ecsetelte. – Mi a fenéért koptatom a számat, ha válaszra sem méltatsz?! – kelt ki magából Hugo a háromperces „hozzuk össze a haveromat valakivel, mindegy, kivel” monológja után.

Julien végre felnézett.

– Hugo, tudod, hogy nekem csak egyvalaki kell.

Hugo mélyről jövő sóhajtásában benne volt minden lemondás azzal kapcsolatban, hogy valaha is ő találjon a barátjának megfelelő társat. Jól emlékezett rá, hogy a felesége előző akciója is sikertelen volt, annak ellenére, hogy Julien két évig együtt élt Candice másik barátnőjével. A lány számára fájdalmas csalódással zárult a kapcsolat. Julien meg ugyanolyan maradt, mint annak előtte. Kissé mélabús, ámde a csodában reménykedő, pályája elején járó irodalomprofesszor, aki a romantikát egyelőre csak a könyvek lapjairól és a szárnyaló képzeletéből ismeri. Hugo újra beszélgetést kezdeményezett, ami talán Julient egy hangyányit jobban érdekelte, mint Candice barátnői.

– Megkaptam az engedélyt a dékántól, hogy részt vegyek a kutatásban. – Erre a hírre már Julien is felkapta a fejét.

– Arra? – utalt az Hugo által korábban már felvázolt tervére, miszerint a barátja csatlakozik a Wake Forest University kutatócsoportjához, amelyik a lélek halhatatlanságának kérdéskörét vizsgálja.

– Igen, már fel is vettem a kapcsolatot Robert Lanzával – magyarázta lelkesen. – Azt mondta, épp egy jó szemléletű filozófus hiányzik a csapatból.

– Te beszéltél Robert Lanzával? – hitetlenkedett Julien, hisz mindketten korunk egyik legnagyobb koponyájának tartották. Lanza annak a csapatnak a tagja volt, amelyik a világon az első korai stádiumban lévő emberi embriót klónozta, na és ő volt az első, aki sikeresen előállított őssejteket felnőttekből nukleáris transzfer segítségével.

– Nem semmi a fazon. Nézd! – Elővett egy dossziét, amit Lélekvándorlás címmel látott el. – Összegyűjtöttem mindent, amit ebben a témában eddig publikáltak.

– Lanza tudományos körökben nem volt túl népszerű, amikor előállt a biocentrikus hipotézisével. – Julien a tudóstársak szkepticizmusával állt a dologhoz.

– Figyelj! – Hugo olvasni kezdte Lanza egyik tanulmányának összefoglalóját: – „A halál nem más, mint illúzió, amelyet az emberi tudat generál. A tudós a kvantumfizikára és a biocentrizmusra alapozva állítja: az emberek azért hisznek a halálban, mert azt tanították nekik, hogy meghalnak. A tér és idő csupán az emberi tudat eszközei, vagyis a halál és a halhatatlanság csakis egy olyan világban létezhetnek, amelynek nincsenek tér- és időbeli határai.” Tegnap elküldtem neki a jegyzeteimet a lélekvándorlásról, és nem telt el egy óra, azonnal felhívott, majd egész hosszan beszélgettünk.

– És te ezt csak így mellékesen jegyzed meg? – háborgott Julien.

– Későre járt, mire befejeztük a megbeszélést, tudod, az időeltolódás nagyjából hat óra, nem akartalak éjszaka felhívni, és egyébként is tudtam, hogy ma úgyis találkozunk.

Julienre átragadt barátja izgatottsága, és örömmel merült el a kutatási tervek megismerésében. Hugo felvázolta, hogy milyen tematika alapján fognak haladni, és hogy Julien segíthetne neki a tapasztalataival.

– Erről nem beszélek senkivel – szögezte le immár sokadszorra Julien. Barátja megértően a karjára tette a kezét.

– Csak segíteni szeretnék. – Alig észrevehető szeretetteljes mosoly bujkált a szakálla alatt.

– Tudom – zárta le a témát Julien.

Újra közéjük telepedett a csend, de Julien arckifejezése megváltozott. Talán reményt látott arra, hogy a vele történtek egyszer mégiscsak tudományos alapon bizonyított tényekkel alátámaszthatók lesznek, és nem kell úgy éreznie magát, mintha ő lenne a kakukkfióka a rigó fészkében. Felhörpintette a kávéját és épp a kekszes zacskóval bíbelődött, amikor a gyomra tájékán megérezte azt a különlegesen vibráló energiát, amiről már úgy gondolta, hogy talán csak a képzeletében létezik. Ám abban a szikrányi pillanatban szembesült vele, hogy itt van. Nem volt más választása, ki kellett tekintenie a saját belsőjéből a világ felé, mert valami titokzatos erő arra késztette, figyeljen. Lassan, megfontoltan emelte fel a fejét, mert korábban előfordult már, hogy hasonló pillanatban végül mégsem történt semmi. Ám ahogyan felnézett, szembetalálta magát egy őt fürkésző barna szempárral. Azt szokták mondani, hogy a szem a lélek tükre. Ha ez igaz, akkor abban a másodpercben, amikor összekapcsolódott a pillantásuk, a saját szemével visszatükrözte önmagát az előtte ülő szépség pupilláin keresztül a másik lelkéig. A lány zavartan elkapta a tekintetét Julienről, és a barátnője felé fordulva beszélni kezdett. Julien megbabonázva bámulta tovább. Nem francia – állapította meg, ahogy a szeméről az ajkai felé kalandozott a tekintete. Nem éktelenkedik erős rúzs a száján és kis kendőt sem visel a nyakán. Egyszerű póló van rajta, aminek angol felirat díszíti a mellrészét: My life, my rules.{1} Julien elmosolyodott. Bárcsak ilyen egyszerű volna. Ha ő a saját szabályai szerint élne, akkor odamenne ehhez a csodálatos szépségű, felhőtlenül nevető lányhoz, és közölné vele, hogy bátran nyújtsa a kezét, és induljanak el a közös úton, mert kettőjüket egymásnak rendelte az ég. Julien is tisztában volt azzal, hogy ilyet épeszű ember nem tesz, ezért nem rohanta le a lányt, de azt eldöntötte, hogy nem téveszti szem elől. Hugo is észrevette a változást a barátján, óvatosan hátranézett, hogy kit bűvöl Julien a szomszéd asztalnál, de egyik nő sem volt ismerős.

– Kik ezek? – kérdezte értetlenül az egyetlen ember, aki Julien majd minden titkát ismeri, ám Julien némaságba burkolózva továbbra is átszellemülten figyelte a lányt. Nem volt kérdés Hugo számára, melyiket. A gyönyörű barna hajú, széles mosolyút nézte, aki végtelen természetességgel kortyolt a kávéjába, majd folytatta a mondandóját.

– Ő az! – nyögte ki végül Julien. Ő. Ennek fényében Hugo újra végignézett a lányon. Tudta, miről beszél a barátja és legalább olyan izgatott lett, mint Julien. Amióta Julien rábízta a titkait, azt remélte, hogy mihamarabb eljön ez a pillanat. Megpróbálta feltűnés nélkül megnézni a lányt. Teljesen átlagosnak és korban Julienhez illőnek találta, ami megnyugtató volt. Nem ültek egymástól távol, hisz egy francia teraszon ez lehetetlenség volna, így hallhatták, hogy akcentussal beszéli a franciát. – Mit tegyek? – Julien kétségbeesve suttogta Hugo felé.

Hugo, aki jó ideje házasságban élt, elképzelni sem tudta, milyen tanáccsal lássa el a barátját. Mégsem küldheti oda a lányhoz, hogy rohanja le, vagy mondjon valami bagatellt, ami után Juliennek már esélye sem lesz újabb lehetőségre.

– Kösz a remek tanácsokat! – jegyezte meg szarkasztikusan Julien, miután a barátja hosszas hallgatás után csak bizonytalanul felvonta a vállát. – Veled nem sokra megyek.

Kiitta az italát, visszaadta a papírokat, amiket az imént nézegetett, és közölte, hogy követni fogja a lányt.

– Jó terv! – találta meg végre a hangját Hugo, majd mindketten arra vártak, hogy mikor kezdenek el a lányok szedelőzködni. Nem ez volt a legtartalmasabb fél óra, amit a két férfi együtt töltött, mert a lányok megjelenése óta Hugo bármilyen témáról próbált is beszélgetni, Julient egyik sem villanyozta fel, úgy viselkedett, mint az oroszlán, aki egy bozót mögül mozdulatlanul figyeli a tóparton gondtalanul iváshoz készülődő gazellát, hogy a megfelelő pillanatban lecsaphasson.

– Indulnak – jelentette be, majd felkapta a hátizsákját és néhány lépéssel lemaradva követni kezdte a lányokat.

Hugo még az utolsó pillanatban megjegyezte:

– Ne viselkedj úgy, mint egy szatír.

Julien nem találta ezt viccesnek, mert tudta, hogy ez jelenlegi élete legfontosabb találkozása, és változatlanul nem volt rá terve, hogyan hívja fel magára a figyelmet, amivel nem riasztja el a nőt. Hiába várt rá évek óta, mégis felkészületlennek érezte magát. Mi a fenét mondjon egy vadidegennek, akiért a létezése óta odáig van?!

A lányok könnyed léptekkel haladtak a Luxembourg-kert felé. Julien némileg lemaradva próbált észrevétlenül lépkedni mögöttük, de nem volt ebben túl jártas, hisz még sosem követett senkit. A nagy detektívhősök jutottak eszébe, Sherlock Holmes, akit a világon mindenki ismer, pedig nem ő volt ennek a műfajnak a legnagyobbja. Julien szerint Edgar Allan Poe A Morgue utcai kettős gyilkosságban úgy felépítette C. Auguste Dupin jellemvonásait, hogy Sherlockot már ki sem kellett találni. Hála az égnek, Julien kinézetre bajusz híján egyik furfangos detektívhez sem hasonlított, de valójában irodalomprofesszornak sem volt tökéletes, mert túl jóképű és sportos testalkatú volt a foglalkozásához társított sztereotípiákhoz képest. De nem is magával akart foglalkozni, hanem az előtte sétáló két nővel, jobban mondva kizárólag az alacsonyabb, mindenre rácsodálkozó és időnként a telefonjával fotózó lánnyal. Julien ezer százalékig biztos volt benne, hogy nem idevalósi, sőt azt is megkockáztatta, hogy turista, és ha nem figyel oda, akár szem elől is tévesztheti. Ettől összeugrott a gyomra, és végigfutott a verejték a hátán: nem szabad elveszítenie! Ahogy besétáltak a Luxembourg-kertbe, egy játszótér felé vették az irányt. Julien jól ismerte a helyet, mert Matis, a gyermekkori barátja gyakran hozta el a kislányát ide, és ha Juliennek volt ideje, akkor itt a padon vitatták meg az élet nagy dolgait, épp úgy, mint otthon a Durance folyó partján tették tizenévesen. Szeretett a játszótér melletti padon ücsörögni az egyetlen olyan barátjával, akinek gyereke volt, és megérezni a családos élet illatát. Amikor ezt ezen szavakkal megemlítette Matisnak, a barátja félőrültnek nevezte, és magából kikelve ecsetelte, hogy Julien el sem tudja képzelni, milyen szaga van az olyan családnak, ahol már van gyerek. „Figyelj, öregem, nem hittem volna, de a gyerekkaki szörnyen büdös, és a tejszag…, azt nem is lehet elmondani. De a legundorítóbb, hogy Odettnek nincs ideje semmire, és amikor egy hideg sörre vágyom, és kinyitom a hűtőt, és megérzem azt a szagot! Tudom, hogy valami poshad odabenn, de se erőm, se kedvem a sok kotyvalék között kutatni, inkább bebaszom az ajtaját, és iszom szobahőmérsékletű bort, olyat, ami kéznél van.” Julien gondolatban újra elmosolyodott ezen a monológon, és biztos volt abban, hogy ha neki egyszer felesége és gyereke lesz, minden héten kiüríti, majd feltölti a hűtőszekrényt. A lányok ekkor leültek az egyetlen üres padra, így Julien kénytelen volt elsétálni előttük. Lopva szerette volna újra szemből is megnézni a lányt, de ahogy odafordította a fejét, ismét egymás pillantásába kapaszkodtak. A lány mintha szélesebb mosolyra húzta volna a száját. Julien zavarában megbotlott, és remegő lábakkal haladt tovább. Zakatolt az agya, hogy most milyen ürüggyel forduljon vissza, félreállt, és mintha valami fontos üzenetet olvasna, a telefonját bámulta. Elhaladt mellette egy lánytársaság, akik arról beszéltek, hogy este a Les Bains klubba készülnek. Ezt a helyet minden párizsi ismeri, de keveseknek adatik meg, hogy bejussanak, maximum Gucci öltönyben lehetséges, bár a kidobók akkor is mérlegelnek, hogy beengedjék-e az illetőt. A telefon felett lopva oldalra pillantva Julien látta, hogy az iménti lánytársaság a kiszemelt barátnőjéhez csatlakozott, és sűrű ölelések között a szófoszlányokból kihallotta, hogy innentől kezdve együtt töltik a nap további részét. Akkor a lány ma szórakozni megy! – állapította meg. Ahhoz, hogy ne váljon kínossá a jelenléte, Juliennek el kellett indulnia, és nem akart visszafelé menni, így az eredetinek tűnő célja felé haladva távolodott a társaságtól. Mivel nem állnak a gardróbjában a Gucci öltönyök, és celebnek sem mondhatta magát, kellett egy terv, hogyan fog ma bejutni a Les Bains-be. A telefonja névjegyzékét pörgetve beugrott, hogy talán Henri Vern megmentheti. Nem tétlenkedett, azonnal a tettek mezejére lépett.

– Henri, nem zavarlak? – szólt bele a telefonba idétlenül, mert nem számított rá, hogy a leghíresebb barátja, aki egymás után forgatja a jobbnál jobb mozifilmeket, első csengésre felveszi a telefont.

– Dehogy zavarsz! – nyugtatta meg Julient. – Mi a helyzet, professzor úr?

– Párizsban vagy?

– Igen, épp a Notre-Dame-ban forgatunk.

– Nyugtass meg, hogy nem papot játszol! – nevette el magát Julien.

– Ne aggódj, én mindig a csábító szerepét kapom. De nem sok időm van, miért hívsz? – Nem volt szükség közöttük alakoskodásra, hisz pár éve még csoporttársak voltak, és sülve-főve együtt lógtak, majdnem minden egyetemi élményük közös, csak mióta Henri az irodalomtudását nem a színpadi darabokban kamatoztatja, hanem színésznek állt, nincs idejük túl gyakran találkozni.

– Ma be kell jutnom a Les Bains-be! – jelentette ki Julien.

– És? – értetlenkedett Henri.

– Mit ésezel? Tudod, hogy a sznob köcsögök engem tuti nem engednek be, kell mellém…

– Egy sznob köcsög – fejezte be a mondatot Henri.

– Én nem így fogalmaztam volna…

– De a lényeg ugyanez – röhögte el magát Henri.

– Tulajdonképpen nincs ezen mit szépíteni – nevetett vele Julien, akiből a barátja jókedvétől elszállt a feszültség. – Be tudsz juttatni?

– Épp oda készültem ma este.

– Tényleg? – Julien ezt nehezen hitte el.

– Vagy valahová, ahol lenyűgözhetem az új partneremet. – Így már egyértelmű volt a helyzet.

– Akkor este csatlakoznék a bulihoz. – Julien szájából ez nem hangzott túl hitelesen, mert sosem szerette igazán az efféle szórakozást, de ma kivételt akart tenni, mert biztos volt benne, hogy az a lány is ott lesz, és neki valahogyan a közelébe kell férkőznie.

– Vedd fel a táncos cipődet, Julien! Ma kirúgunk a hámból!

– Oké!

– Hugo is jön? – Julien erre már nem tudott válaszolni, mert hallotta, hogy valaki a „két perc és kezdünk” szavakat kiáltja Henrinak. – Szólj neki és legyetek a szokott helyen kilenckor! – Azzal le is tette a telefont.

Julien újra hátranézett, de a telefonálás közben már egészen eltávolodott a lányoktól és már nem hallotta a felhőtlen vidámságukat sem. Csak abban bízott, hogy a barna lány valóban ott lesz este ezen a szórakozóhelyen, mert ha nem, akkor ez a szenvedések éjszakája néven karcolódik bele az Elcseszett életeim című önéletrajzi regénye lapjaira.

{1} Az én életem, az én szabályaim. (angol)