A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: A Hope For Emily, 2020

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

Copyright © Kate Hewitt, 2020

First published in Great Britain in 2020
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-20-2

Mindynek
Tudom, hogy régóta nem beszéltünk, de annyit gondolok rád!
Kate

PROLÓGUS

Ma tudtam meg, hogy létezel. Az ujjaim közt tartom a pálcikát, lebámulok azokra a lángoló, rózsaszín csíkokra; döbbent vagyok, boldog, és közben rettegek is. El sem tudom hinni, úgyhogy megcsinálok még egy tesztet. Igazából hármat. És eltűnődök, hogy mondjam el apukádnak… Dugjam bele a tesztcsíkot a táskájába? Írjak egy lapot? SMS-t? Nem, SMS-t nyilván nem, de tényleg nem tudom. Hogy a legjobb elmesélni egy meglepetést? Pillanatnyilag az én titkom vagy, közel húzlak magamhoz. Szorosan megölellek, mert az enyém vagy.

Babszemnek hívlak, mert most akkora vagy, mint egy bab – azaz majdnem akkora. Egy limabab, ezt írják a neten. Kicsi babszem. Nyolchetes terhes vagyok, eddig nem csináltam tesztet, bár késett a vérzésem, és tulajdonképp gyanakodtam, de igazából féltem megtudni, féltem a csalódástól, hogy túl sok lesz… vagy valami ilyesmi.

De végül megcsináltam a tesztet – azaz mind a három tesztet, ami a dobozban volt –, és csak ültem ott, néztem a csíkokat, és tudtam, pontosan tudtam, hogy ez a legjobb dolog, ami valaha történt velem. Még akkor is, ha félelmetes. Akkor is, ha nem tudtam, hogy megy majd nekem… A terhesség, a szülés, az anyaság, az egész maraton. Te vagy az én babszemem, és máris szeretlek minden szeretetemmel, amim csak van, olyan naggyal és erőssel, hogy az egyszerre csodálatos és félelmetes, mert nagyobb nálam. Hogy lehet nagyobb az, amit itt, belül érzek? Nem tudom, de ez a helyzet. Teljesen. És tudom, történjen bármi, vigyen minket bármerre ez az út, te vagy az én kis babszemem, és mindig is az leszel.

Szeretlek:

Anya

ELSŐ FEJEZET

Rachel

Tudod, van az a legrosszabb, a lehetőség, amitől retteg az ember, a rémség, hogy „mi lesz, ha”, ami ébren tart éjjel, a szíved dübörög, a tenyered jéghideg, és csak azt mondogatod magadnak, hogy nem, nem történhet meg, az nem lehet, egyszerűen nem lehet, nem élnéd túl, nem tudnád, hogyan csináld.

Nos, néha megtörténik. És túléled, még akkor is, ha nem érted, hogy működhet továbbra is a tested – hogy verhet erősen és szilárdan a szíved, hogy lehet, hogy beszívod és kifújod a levegőt, sőt a gyomrod is korog… hogy lehetséges ez? Hogy érezhet éhséget a testem, mikor egy orvos – egy olyan orvos, akibe minden reményemet és bizalmamat vetettem az elmúlt két évben – épp a lehető legrosszabb hírt közli veled?

Nincs több vizsgálat. Ez a három szó olyan, mint egy kegyetlenül elsütött fegyver, fizikai erőszak ellenem, a lányom ellen. Emily. Még hatéves sincs, olyan a szeme, mint két csillag, bugyborékolva nevet, amitől csodálattal eltelve mosolyogni kell, bár már egy éve nem hallottam nevetni. Szereti a nyulakat meg a Peppa malac-mesét, és ha hagynám, örökké a hintán ülne. Legalábbis régebben ezeket szerette. Az az igazság, hogy már nem tudom, mit szeret.

Az orvost nézem, kinyitom és becsukom a szám. A testem talán egész jól működik, de a gondolataim megfagytak, nem tudok gondolni sem arra, hogy beszéljek, akár csak egy hangot is kiadjak magamból. Bár a lelkem mélyén tudtam, hogy engesztelhetetlenül errefelé tartunk, hiába tiltakozik ellene minden idegsejtem.

– De… – nyögöm ki végül tehetetlenül, a világ nem tart semerre. Megrázom a fejem. A szavak cserben hagynak, a szívem tovább dobog, szüntelen, közönyös dübörgéssel.

– Sajnálom! – mondja az orvos. Greg Brown. Pár hónappal ezelőtt kezdtem el Gregnek szólítani, bár ez kicsit túl közvetlennek tűnt. Kicsit furának. Mégis így hívtam, mert az az igazság, hogy többet találkozom Greg Brown gyermekneurológussal, mint bárkivel mostanában, beleszámítva a mostanra már csak volt férjemet és anyámat, aki negyedórányira lakik tőlem. Greggel múltunk van. Túl sok is.

– Nagyon sajnálom, tényleg, Rachel! – mondja, és én tudom, hogy így is gondolja. A szája sarka lefelé görbül, a tekintete lágy és szomorú, göndör, őszes, felül ritkuló haja kócosabb, mint szokott lenni. A kezét összefonja az ölében. Arra gondolok, mióta szólít engem Rachelnek. Emily első nagy rohama óta, két éve? Tavaly kezdte, mióta Emily már nem tud beszélni? Vagy később váltott erre, alig néhány hónapja, mikor Emily kómába esett, a teste mintha kikapcsolt volna, mint ahogy egy házban elalszik egyik lámpa a másik után? Egyesével kihunynak a fények, és aztán egyszerre, szinte hirtelen, teljes lesz a sötétség.

– De nem értem. – A hangom megremeg, mély levegőt veszek, nem hagyom, hogy elsírjam magam. A sírás gyengeség. Nem lenne szabad így lenni, de tény, hogy senki sem szereti a könnyeket. Az emberek elfordulnak, zavarba jönnek, úgy tesznek, mintha nem is sírnál, még akkor is, ha remeg a vállad, és hallani a zokogást. Kedvességnek tűnik, hogy nem veszik észre, de nem az. Valójában kegyetlenség, vagy talán csak közöny. Nem tudom, melyik a rosszabb.

Sokszor akartam sírni az elmúlt három évben, és megtanultam, jobb megvárni, amíg egyedül leszek a zuhany alatt, vagy a mosogató felé görnyedek, vagy összegömbölyödve fekszem az ágyban. El kellett rejtenem a sírást még James elől is, mert ahogy mindenki más, a férjem is belefáradt a könnyeimbe. Vagy talán csak tőlem fáradt el.

– Az Emilyt ellátó csapat arra jutott, hogy ebben a stádiumban nem javasolnak újabb kezeléseket vagy vizsgálatokat. – Úgy hangzik, mintha a szöveget előre elpróbálta volna, de a hangja a szívéből szól. Tudom, hosszú út vezetett eddig a döntésig. Tudom, hogy Greg és a csapat megpróbált mindent: minden vizsgálatot, minden gyógyszert, minden lehetséges gyógymódot. Nem működött semmi. Semmi sem változtatott Emily nem létező diagnózisán. És mégis tiltakozom, mert elképzelhetetlen lenne bármi más.

– Hogyhogy nem javasolnak? – Megemelem a hangom, metszően éles, rosszabb, mintha sírnék. Én vagyok most a mérges szülő, pedig a rémségek útján, amin három évvel ezelőtt elindultam, annyira próbáltam, hogy ne legyek az.

Én voltam a rendes anyuka, aki mindig mindent megköszönt, aki sütit és bonbont hordott az ápolónőknek, aki jókedvű maradt akkor is, ha épp úgy érezte, csak vonszolni bírja magát, vagy legszívesebben lefeküdne dr. Brown – Greg – szobájában a padlóra, és összegömbölyödne ott.

Úgy kezeltem Greget, mintha egy expedíciós csapat vezetője lenne, rettenthetetlen felfedező, aki új, felderítetlen földekre merészkedik. Mit segíthetek? Hogy segíthetem ezen az úton? Olyan jó voltam, és most meg ez? Csak úgy elmegy ő is, az összes többi specialistával, sebésszel, ápolóval és neurológussal együtt, elmegy mindenki, aki megpróbált rájönni, mi baja lehet a lányomnak? Már nem érdekli őket?

Hirtelen dühbe gurulok, belém hasít a harag, mint egy áradó folyó. Nem! Nem engedem, hogy ez megtörténjen. Emily ötéves. Még előtte az egész élet. Muszáj, hogy így legyen.

Ökölbe szorul a kezem, kinyitom a szám, de Greg megelőz.

– Rachel, nagyon sajnálom, hogy ezt kell mondanom. – Rám mosolyog fájdalmasan, és én elhiszem, hogy tényleg sajnálja, persze, de ez nem elég. Leteszi a kezét, a tenyerét az asztalra simítja, Emily dossziéja mellé. – Tudom, hogy ez különösen nehéz ilyen esetekben, mikor alig van válasz.

– Nincs semmilyen válasz. – Vad és keserű a hangom, de próbálok uralkodni magamon. Nincs értelme vitába szállni azzal, aki a gyerekem ellátását felügyeli. Az életét.

– Tudom, hogy ez kellemetlen hír.

Kellemetlen? Úgy beszél róla, mintha elakadt volna a papír a nyomtatóban, vagy a reggeli csúcsforgalomról. Tudom, hogy nem így érti, dr. Brown csodálatos volt eddig… és igen, itt a volt a lényeg, úgy tűnik. Múlt idő. Meggörnyedt vállára nézek, fáradt szemére; olyan nagyon más, mint az egykori neurológus specialista a határozott kézfogással és a céltudatos léptekkel, aki biztosított minket Jamesszel két és fél évvel ezelőtt, hogy igenis rájön, mi ez.

Megtudja, miért lett kásás Emily beszéde. Miért van migrénje alig háromévesen. És később, hogy miért botlik el, miért vannak rohamai, miért veszíti el a látását – igen, kivizsgáltatja, és rájön.

De nem így történt. Nem sikerült neki, és ezért nem hibáztatom. Hogy tehetném? Olyan sok vizsgálatot elvégeztek, olyan sokszor megpróbáltak diagnózist felállítani. Felvételek, labor, MRI, pszichológiai és fizikális vizsgálatok egyre-másra, a félelem és a remény körforgásában, amit csak újabb, még több bizonytalanság követett, némi csalóka megkönnyebbüléssel elvegyülve, hogy legalább nem az. Neuroblastoma. Moyamoya-betegség. MLD. Olyan sok rémséges, ritka betegség létezik, és Emilynél nem állapították meg egyiket sem. De senki sem tudta, akkor mi baja.

Dr. Brown mindent megtett Emilyért, amit csak lehetett, ezt elismerem, és nem is hibáztatom, amiért nem tudott diagnózist felállítani a betegségéről, bármi legyen is az. De azért igenis hibáztatom, hogy fel akarja adni a próbálkozást. Hogy lemond a lányomról, mint valami veszett ügyről, pedig olyan sok mindenért kellene még küzdenie, olyan sok mindenért kellene még élnie!

– Néha így van ez – mondja Greg. Már említette korábban is, de nem volt ilyen véglegesség a hangjában. – A bostoni gyermekkórház a világ egyik vezető kutató- és kezelési központja a gyermekneurológia területén. Több forrás és kutatás áll a rendelkezésünkre, mint nagyjából bárkinek bárhol. – Felém nyújtja a kezét: a fájdalmas legyőzöttség gesztusa ez. – De nem tudtuk diagnosztizálni Emily állapotát, ahogy azt te is tudod.

Tudom. SWAN, azaz név nélküli tünetegyüttes. A válasz hiánya, a végtelen kérdés szüntelenül kínoz, hiszen csalóka reményt kínál. Nem lehet elmagyarázni a remény és félelem különös keverékét, amit az ember érez, ha nincs diagnózis. Mert ha nincs, akkor még mindig lehet valami fura vírus, fertőzés, amit nem kapott még el senki, és gyorsan meg lehet gyógyítani. Ha nincs diagnózis, akkor lehet a nemrégiben felfedezett halálos betegség, ami ötmillió gyerekből egyet sújt, és pont az én gyerekem az az egy. Így vadul cikázok egyik érzéstől a másikig, az egyik pillanatban biztos vagyok benne, hogy Emily felébred egy nap, és rám mosolyog – muszáj, hogy így legyen –, máskor meg félig-meddig arra számítok, hogy ez a nap lesz az utolsó. Fárasztó és letaglózó, mint egy adrenalinlöket meg egy adag novokain egyszerre.

Mély levegőt veszek.

– De miért álltok le a kereséssel? Hiszen nem tudjátok.

– Rachel, Emily négy hónapja nem reagál a külvilágra, és nincs látható javulás. – Szomorúan megrázza a fejét. – Ahogy te is tudod, az utolsó MRI-n már csak minimális agytevékenységet láttunk.

– A negyven százalék nem minimális – vágok vissza, mielőtt leállíthatnám magam. Felsóhajt… gyűlölöm ezt a hangot. – Akkor ezzel mit akarsz mondani? – Megremeg a hangom. – Nem éri meg kideríteni, mi baja?

– Azt mondom, hogy már nem hiszem, Emily megfelelő alanya lenne a további vizsgálatoknak – közli határozottan. – Nem adom fel, Rachel, bár megértem, miért gondolod, hogy ezt teszem. Ha megjelenik egy olyan új gyógyszer, amiről azt gondolom, segíthet Emilynek, akkor részt vehet a klinikai kutatásban.

– De nem tartod valószínűnek – közlöm. A hangom keserű.

– Nem – ismeri el súlyosan. – Sajnálom, de nem.

Képtelen vagyok elhinni, hogy ez a vége, miután évekig keresték a választ, kutatták a diagnózist. A reménybe kapaszkodtam mindvégig.

– Dr. Brown, kérem, ne tegyék ezt! – Térek vissza a formálisabb hangra, elcsuklik a hangom, könyörgök. – Emily csak ötéves.

– Tudom. – Látszik, hogy erőt vesznek rajta az érzelmek, nagyot nyel, de én nem tágítok. Most nem. Talán rosszul érzi magát, talán ma este, ha hazamegy, beletúr a hajába, és kivesz egy sört. El kellett engednem egy beteget. Kemény volt. De nem érezheti azt, amit én, minden idegszálammal, minden sejtemmel, szívem minden kitérdelt csücskével. Persze hogy nem érezheti. Nem is várnám el tőle, és mégis többet akarok ennél, muszáj, hogy több legyen ennél.

– A csapattal együtt mindent megtettünk Emilyért, tényleg mindent – szögezi le, az érzelmek ott lüktetnek a hangjában. – Ezt kijelenthetem. De az állapota csak romlott, mióta idejött, és a javulás teljes hiánya arra enged következtetni, hogy a mentális és fizikai állapotának a romlása visszafordíthatatlan. A csapat úgy döntött, hogy az lenne számára a legjobb, ha átkerülne egy palliatív ellátást nyújtó osztályra.

Fog egy csillogó prospektust, és áttolja nekem az asztalon, de én megrándulva elhúzódok, mintha tüskés lenne, és sziszegve válaszolok, mint egy kígyó.

– Nem kell prospektus.

– Tudom, hogy nem – feleli halkan.

Várunk, a csend nehéz és nyomasztó. Dr. Brown az asztalra teszi a tenyerét. Már nem tudok Gregként gondolni rá. Nem megy.

Mély levegőt veszek, végigremeg bennem. Meghallja, ahogy a gyászt is benne, és egyszerűen csak vár.

Nyilván ezernyi ilyen volt már a praxisában. A gyermekneurológia nem könnyű terület. Nincs túl sok jó eredmény, pozitív kimenetel az osztályon. De ez? Palliatív ellátás? Az az öregeknek van. Végstádiumú rákosoknak, olyanoknak, akik már leélték az életüket. Nem Emilynek, akinek olyan a haja, mint a szőke vattacukor, alig magasabb egy méternél, és ötéves. Öt. Ez nem igazság. Nem hagyhatom, hogy ez megtörténjen.

De nem hiszem, hogy hagytak volna nekem más választást.

Újabb pár másodpercnyi csend után végül elveszem a prospektust. Átlapozom, az ajkam cinikusan megrándul. Masszázsszoba és zeneterápia. Figyelmes orvosok fehér köpenyben, együttérző mosollyal. Rengeteg megnyugtató kifejezés: családközpontú, megkönnyebbülés, szükség és nem prognózis szerint… Utálom az egészet. Visszateszem az asztalra.

– Kell lennie valaminek, ennél többnek, amit tehet még. – Muszáj lennie. Mert tudom, hogy ez az a hely, ahol a dolgok történnek, vizsgálatokat végeznek, és az eredmény még mindig lehetséges, akkor is, ha csak halványan is. De ha Emily elkerül innen, az olyan, mintha véget érne az élete. Orvoslás helyett csodára lenne szükség. De talán ez végig így volt. Talán Emilynek csoda kellett volna. Nem bírom elviselni a gondolatot.

– Őszintén sajnálom! – mondja dr. Brown. – Tényleg. Bárcsak… – Elhallgat, megrázza a fejét. Nincs itt az óhajok ideje.

– Tényleg nem tehet semmi mást? – Reménytelenség és harag között hánykolódok. – Nincs semmi vizsgálat… valami képalkotó, ami kimutathatná… – Fűszálakba kapaszkodom, tudom, látom az arcán.

– Az egész csapat egyetért ebben, Rachel, és nem volt könnyű döntés, erről biztosíthatom.

Tudom, hogy nem lehetett az, de ettől vajon könnyebb nekem? Megint a prospektusra pillantok. Szép helynek tűnik, ugyanakkor borzalmasnak. Egy hely, ahova meghalni mennek az emberek.

– Dr. Brown… – Felnézek rá, látom a részvétteli tekintetet, a maga előtt összekulcsolt kezét. Nyelek egyet. Nem akarom megkérdezni ezt. Nem akarom tudni. De tudnom kell. – Mit gondol, mi Emily prognózisa? Az ön véleménye szerint. – Ráveszem magam, hogy kimondjam: – Mármint… mennyi ideig lehet ebben az éber kómában… – Ebben az állapotban. Hogy nincs kapcsolata a külvilággal, de ébren van. Manapság ezt így nevezik, a régi kifejezés a „vegetatív állapot” volt, amit gyűlölök. Az olyan, mintha a lányom valami tárgy lenne, egy ágyban ragadt cukkini, és vannak olyanok a kórházban, akik ezt a kifejezést használják. Dr. Brown figyel rá, hogy ne tegye, nem mintha bármelyik szót szeretném, ahogy orvosi nyelven beszélnek, bár belátom, hogy ennek így kell lennie. – Nem számít rá, hogy javulna az állapota. – A szavak éles szilánkokként karcolják a torkomat.

Amióta Emily először kómába, aztán ebbe a még mélyebb, jelenlegi állapotba került, próbáltam reális maradni. Tudtam, hogy nem fogja egy napon csak úgy kinyitni a szemét, nem fog álmosan rám mosolyogni és odaköszönni: „Szia, anya!” Tudom, és most mégis azt érzem, hogy hiába mondogatom, hogy maradjak reális, közben átverem magam.

Egész végig arra intettem magam, hogy legyek felkészülve a kedvezőtlen fordulatokra, a maradandó károsodásra, hogy Emily többé nem fog beszélni, vagy akár mozogni sem. Így volt, ugyanakkor most már látom, hogy mégsem. Mert közben mindvégig bíztam benne, hogy egyszer csak diagnosztizálják, mi baja, csodálatosan meggyógyítják, vagy legalább valahogy kezelik. Tesznek valamit, amitől jobb lesz a helyzet egy kicsit, kikerülünk ebből a folytonos, lefelé tartó spirálból… Nem bírok belegondolni. Nem. Még nem!

– Évekig ilyen állapotban lehet – feleli csendesen dr. Brown. – Bár az ő állapotában a várható élettartam általában kevesebb mint öt év. – Elhallgat, majd folytatja: – Hacsak nem dönt úgy, hogy Emily életminősége nem teszi indokolttá az életfenntartó kezelést.

Eltart egy pillanatig, mire felfogom, mit állított.

– Mármint… hogy megölnék? – Alig bírom kimondani. Tényleg ezt említette egy orvos?

– Nem, nem erről van szó – válaszol gyorsan. Arra gondolok, hogy vajon a pereskedés jutott-e az eszébe, ezért olyan nagyon fontos, hogy a megfelelő szavakat használja. – Ha a szülők vagy rokonok úgy döntenek, hogy az életminőség nem indokolja, hogy továbbra is fenntartsuk az ellátást, akkor kérhetik, hogy szüntessük be a szondával táplálást, például a kérdéses páciens esetében.

– Mármint hogy haljon éhen – jelentem ki fagyosan, hitetlenkedve.

– Teljes kényelemben – mondja. Kényelemben? Lehet ezt a szót erre használni? – Természetesen – folytatja némi nagyon is kényelmetlen szünet után – erről nem kell most azonnal döntenie.

De egy napon igen, mintha ezt állítaná. Egy nap majd arrafelé terel, hogy hozzam meg ezt a döntést.

A gyomrom összeugrik, felállok.

– Meg kell beszélnem ezt Jamesszel. – Itt kellett volna lennie, de üzleti tárgyalása volt, és nem gondolta, hogy ez ilyen fontos lesz. Én sem gondoltam. – Ha megbeszéltük, jelentkezem. – Nem tudom, milyen lesz ezt megbeszélni, mert bár elszántan barátságosan viselkedünk a volt férjemmel, nem mindig értünk egyet Emily ügyében, a kezeléseiről. Ő jobban bízik az orvosokban, mint én, hajlandó tenni, amit mondanak, többnyire. Mostanáig ez nem nagyon számított, de most abban kell reménykednem – abban kell hinnem –, hogy ebben egyetért majd velem.

– Sajnálom, Rachel! – jelenti ki még egyszer dr. Brown. Hányszor mondta már ki ezt a semmire sem jó szót? – Beszéljen Emily apukájával, és aztán keressen meg! Azt reméljük, jövő héten átvitethetjük a palliatív osztályra, ha stabil marad az állapota.

Kurtán biccentek, nem akarom beleegyezésemet adni a tervhez. Még harcolhatok ellene. Kell lennie valami módnak, valami jogi megoldásnak, amihez folyamodhatunk Jamesszel.

Sietve kimegyek a szobából, végig a folyosón a kórterembe, ahol Emily az elmúlt nyolc hónapot töltötte, mióta egy mellüregi fertőzéssel újra kórházba került. Csak pár hétig kellett volna itt lennie, amíg jobban lesz, de hiába épült fel a fertőzésből, így is egyre rosszabb állapotba került, míg végül mély álomba zuhant, amiből, úgy tűnt, sosem ébred fel.

Néha azzal kínzom magam, hogy nem emlékszem, mikor beszélt utoljára. Mikor mosolygott, mikor fogta meg utoljára a kezem. Ha tudtam volna, hogy az utolsó alkalom, megjegyeztem volna? Akkor belekapaszkodtam volna? Biztos vagyok benne, hogy igen, de az a helyzet, hogy nem emlékszem semmire.

Minden olyan fokozatosan történt; egyre fogyott az erő, a lehetőség, és én kétségbeesetten próbáltam ezt nem látni. Mikor háromévesen először összefolytak a szavai, ahogy beszélt – nos, kicsi volt, és a gyerekek mind máshogy fejlődnek. Aztán elbotlott, rettentő ízületi fájdalom kínozta, migrénje lett. Akkor egy egész éven át hol járt óvodába, hol nem, vizsgálatokra, kezelésekre hordtuk. Egy teljes éven át kapaszkodtam a reménybe, hogy meg lehet oldani.

Aztán pont a negyedik szülinapja után, mikor elvittük egy hétre Cape Codra, és a napsütötte tengerparton töltöttük az időt, volt az első nagy rohama. Azt hiszem, tudtam, hogy új területre léptünk, ismeretlen parton kötöttünk ki, és innen nincs visszaút.

Egy ápolónő néz fel Emily ágya mellől, rám mosolyog halványan és együttérzően. Egy segédápoló lassan egy kocsit tol a folyosón, hallom a kerekek nyikorgását, és egy másik teremből egy anyuka mormogását, aztán az ezt követő csendet. Ez olyan osztály, ahol Emilyhez hasonló állapotú gyerekek vannak, neurológiai betegek, diagnózissal vagy enélkül, súlyos, gyógyíthatatlan és sok esetben halálos esetek.

Ideiglenesen vagy végleg kómába esett gyerekek, különböző mértékig agysérültek, vagy olyanok, mint Emily, akik éber kómába kerültek, ami még reménytelenebb forgatókönyv, mint megtudtam, mert ez jelzi, magyarázta dr. Brown, hogy minimális az agytevékenység. Ebben az esetben az ember eltűnődik, vajon ébren van-e a beteg, hiszen lélegzik, emelkedik-süllyed a melle, nyitja-csukja a szemét, és ha megszorítod a kezét, akkor néha ő is visszaszorít. Nem sok, hogy reményt adjon, de akkor is ezt teszi. Persze. Reménykedik az ember bármiben.

Bár az az igazság, hogy már nem tudom, milyen állapotban van a többi gyerek itt az osztályon. Egy ideje már nem beszélgetek a szülőkkel, mert egyszerűen nem bírok. És nem hiszem, hogy ők képesek lennének rá. Épp elég fájdalom van az életünkben, nincs szükségünk a másik terhére, még egy ötperces beszélgetés erejéig sem.

Mélyen beszívom az annyira megszokott szagot: állott levegő és fertőtlenítőszer. Ismerem ezt a helyet: az éles fényeket, a mormogó hangokat, a nehéz ajtókat, az ablakon betűző napsugarakat, mégis olyan távolinak érzem, bámulom lent a parkolót, ahogy mászkálnak a járókelők, némelyik lufival, némelyik tolószékkel, mindenki reménykedik, gyászol, némán és józanul.

Most, amikor belépek, Emily az ágyon fekszik, a szeme lehunyva, a légzése egyenletes. Néha nyitva a szeme, szinte olyan, mintha látna engem. A tekintete az ajtóra téved és vissza, mintha mondani akarna nekem valamit. És ha tényleg akar?

Mióta kikezelték a fertőzésből, gép nélkül lélegzik, a mellette lévő monitor mutatja a szívverését és a szonda állapotát – normálisnak tűnik, bár már utálom ezt a szót. Mi az, hogy normális? Ki dönti el?

– Szia, édes kislányom! – A hangom vidám, akkor is, ha úgy érzem, ez a legnehezebb, amit valaha tettem.

Körbemegyek, megérintem Emily vállát, elhúzom a sötétítőt, kisimítom a lepedőt. Bármit, csak úgy érezzem, csinálok valami hasznosat, hogy valami bizarr normalitást teremtsek ebben a helyzetben.

Emilyt nézem, ha az ember nem tudná, azt hihetné, hogy csak alszik. Azt gondolhatná, hogy bármelyik percben felébredhet, álmosan pislogva, amit olyan nagyon próbálok elképzelni, rám mosolyogna, és motyogna valamit. „Szia, anya!”, vagy csak azt: „Szomjas vagyok.” Vagy azt: „Hol vagyok?” Nem vagyok válogatós, mondhatna bármit. Nem vagyok válogatós egy kicsit sem.

De nem ez a helyzet, és nehéz belekapaszkodni a reménybe, hogy talán majd így lesz, bár óvakodok tőle, hogy lehetetlent akarjak. Néha azt gondolom, nem vagyok igazságos Emilyvel, hogy ennyire alacsonyak az elvárásaim. Hát nem a legeslegjobbat kellene akarnunk a gyerekünknek? Nem kellene megtennünk mindent, hogy ezt megadjuk neki? Nem erről szól, ha valaki szülő, ha anya?

Vagy erről, hogy ül csendben a kislánya mellett, aki talán sosem ébred fel igazából, és beszél mindenféléről, amit a gyerek nem hall, de ki tudja. A legújabb kutatások szerint az ilyen állapotú betegek lehet, hogy sokkal inkább tudatuknál vannak, mint gondolnánk, ami egyszerre csodálatos és ijesztő.

Lehet – ismételte el James, rémesen hangsúlyozva a szót. – Nem bízhatsz meg ezekben a kutatási eredményekben, Rachel. Nem reménykedhetsz bennük, egyetlen kutatásban, ami azt mondja, amit hallani akarsz, miközben olyan sok másik is van, más eredménnyel.

De akkor minek hihet az ember? Hol talál reményt?

Megfogom Emily ernyedt kezét, a kezembe veszem: kicsi, meleg és olyan borzasztóan élettelen. Nem engedem, hogy ezt tegyék. Nem engedem, hogy feladják. Ha nem keresik tovább, mi baja lehet, akkor sosem találnak rá gyógymódot. Ha leírják őt, mint aki úgyis csak rosszabbul lesz, akkor kizárt, hogy valaha jobban legyen. Nem akarok beleegyezni, hogy az egyetlen gyerekemet elengedjék és meghaljon. Erre nem állok készen, és egészen-egészen biztos, hogy Emily sem.

Gyengéden megszorítom az ujjait. Nem történik meg mindig, de néha érzek valami választ, egy enyhe nyomást, alig-alig szorítást. Azt gondoltam először, hogy csak képzelem, de aztán dr. Brown azt mondta, hogy az Emilyhez hasonló állapotú betegeknél tud működni némi reflex. Gyorsan hozzátette, hogy ez csak ennyi, gyengéden intett, hogy nem jelent semmit.

De ha csak reflex, akkor miért nem történik meg mindig? A jó szándékú figyelmeztetés ellenére úgy döntök, nem hiszek az orvosnak. Nekem ez több mint reflex.

És igen, megint gyengéden megszorítom az ujjait, mintha egy kérdés lenne. Itt vagy, kisbabám? Itt vagy még velem egy kicsit, még kitartasz?

Visszafojtom a lélegzetem, várok, imádkozom, reménykedek, és ekkor, mintha valami aprócska csoda történne, tudom, hogy az… Érzem, hogy Emily néhány végtelen másodperc után megszorítja a kezem.