A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jana Aston: Right (Wrong #2), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Te vagy az esetem (Te vagy...-sorozat 1.), 2021

Copyright © 2015. Right by Jana Aston

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordító: Farkas Melinda

Borítóterv: Németh Renáta, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-82-0

AJÁNLÁS

Mindenkinek, aki olvasta a Te vagy az esetem című könyvemet. Köszönöm nektek!

Amikor megírtam, úgy gondoltam, senkit se érdekel majd, de megcáfoltatok.

Remélem, ezúttal sem okozok csalódást.

1

Becsusszanok az alacsony padlós kocsi anyósülésére, az ajtó becsapódik, a biztonsági övvel babrálok, miközben jól megnézem magamnak, ahogy elslattyog az autó előtt. Magabiztos, nyugodt léptek. Bal keze finoman megérinti a motorháztetőt, majd bekanyarodik, és a vezető oldali ajtó kilincséért nyúl.

Hirtelen kényelmetlenül érzem magam, ami egyáltalán nem jellemző rám.

Az autó túl kicsi kettőnknek. Nem igazán tetszik, hogy egy négyzetméteren leszek összezsúfolva vele egészen Philadelphiáig, hiszen még csak húsz perce találkoztunk. Akkor miért van rám ekkora hatással?

Az ajtózár kattan, ő a volán mögött, egy másodperc múlva már a motor is felbőg. Szemem sarkából figyelem, ahogy becsatolja magát, de a fejem nem fordítom el. Igyekszem az ölemben pihenő kezemre koncentrálni, de a csend már túl soká tart. Ő engem néz, a kocsi üresben, arra vár, hogy ránézzek. Felé fordulok, tekintetünk találkozik. Barna a szeme. Tehát magas, sötét típusú és nagyon helyes. Látszik, hogy jól mulat, amikor megszólal, én pedig újra kínosan érzem magam. Hogy miért?

– Miért gondolod, hogy Finn Camden a számodra megfelelő pasas?

Hát ezért.

2

Tizenhat évvel korábban

Magamhoz ölelem az új eperkés hátizsákomat, és kinézek az ablakon. Egyre közeledünk, nekem pedig az a feladatom, hogy a jó helyen szálljunk le a buszról. Elsős lettem, már nem vagyok óvodás, az iskolabusz visz haza tanulás után. A bátyám, Eric a megállóban vár majd. Ő már kamasz, neki ez a feladata. Tudom, hogy nem feledkezik meg rólam, mert nagyon szeret, és persze azért is, mert anya azt mondta, ha elfelejtené, egy hétig szobafogságban lesz.

A busz befordul a Norrans Drive-ra, az én megállóm következik.  Még egyszer megmarkolom a táskám, és felmérem, milyen messze van az ajtó.

– Everly! – bukkan fel Timmy Stuart feje az előttem lévő ülés mögül.

Hiányzik egy foga, a haja kész katasztrófa, de csak azért, mert megengedte, hogy levágjam neki. Anya azt mondja, komoly felügyeletre van szükségem. Szerintem a frizura akkor se sikerült volna jobban, ha anya végig ott lett volna, szóval szerintem nincs igaza.

– Eltettem neked az egyik új ceruzámat – folytatja Timmy a ceruzát a magasba emelve.

Elvigyorodom. Nagycsoportos korunk óta odavan értem. Igazán nem kellene szórakoznom a hajával.

– Kösz, Timmy – válaszolom illedelmesen, majd becsúsztatom a táskám zsebébe a ceruzát. – Szeretnéd az egyik radíromat? – azzal előveszem a rózsaszín, eper formájú radírt, ő pedig azonnal elteszi.

A busz megáll, előrerohanok. Eric már a megállóban vár. Kinyílik az ajtó, felveszem a hátizsákom, és leugrom a járdára. Fogadok, rá tudnám venni Ericet arra, hogy a szobájában felhalmozott cukorkákból adjon egy darabot a joghurt helyett, amit uzsonnára kell megennem.

A következő pillanatban megtorpanok, a cukorka gondolata már a múlté. Egy fiú is van Erickel, most látom először. Biztosan egy új barátja a gimiből, Eric most elsős. A fiú cuki. Nagyon cuki.

– Ő a kishúgod, Eric? – néz rám mosolyogva az idegen.

– Aha. Ő Bever…

– Everly – vágok közbe. – Everlynek hívnak.

– Anya és apa szerint nem.

Tekintetem elkapom az új fiúról, és Ericre meredek. A cuki srác elneveti magát.

– Miért ne hívhatnálak Eperkének? – kérdezi, és felém nyújtja a kezét, mintha felnőtt lennék, nem egy kisiskolás. – Finn vagyok.

Kezet ráztunk, és akkor, ott, a hatéves szívem döntött. Finn lesz a férjem.

Aztán hozzám hajol, és felborzolja a hajamat.

Hm. Azt hiszem, emberemre akadtam.

3

Napjainkban

Elkapom a tekintetem, inkább visszafordulok a szélvédő felé. Keresztbe teszem a lábam, hajam a vállam mögé simítom. Idegesít, hogy néz. Túl kíváncsi a tekintete. Még soha, senki nem volt rám ilyen hatással, és egyáltalán nem akarom, hogy én legyek a vágyainak tárgya.

– Finn és én tökéletesek vagyunk együtt – csattanok fel. – Csak vigyél haza – teszem hozzá, és dühös kézmozdulattal az indulást sürgetem.

– Finn és te nem vagytok együtt – válaszolja, majd megindul a Ridgeburyn egyenesen Salem felé.

Megvonom a vállam, előhalászom a telefonom a zsebemből, és felélesztem a kijelzőt.

– Mit csinálsz?

Mit gondol, mit csinálok?

– Megnézem az üzeneteimet. Ejthetnénk a témát?

Morgásszerű hangot hallat, majd megnyom egy gombot a kormányon.

– Hívd Sandrát.

Hm. Először rám mordul, mert megnézem a telefonomat, azután meg kihangosítva hívja a barátnőjét? Letojom. A csörgés abbamarad, egy női hang válaszol.

– Igen, uram?

Igen, uram? Megáll az ujjam a kijelzőn, éles pillantást vetek a középkonzolra. Ja. Perverz. Fogadok, hogy a nőnek engedélyt kell kérnie még ahhoz is, hogy elélvezzen. Még mit nem! Megrázom a fejem, és visszatérek a telefonomhoz. Nem hiszem el, hogy végig kell hallgatnom, ahogy utasítja az alárendeltjét: vetkőzz, és várj a bejárati ajtónál. Talán még le is térdelteti. Micsoda seggfej!

– Sandra, szóljon az egyik informatikusnak, hogy küldje át nekem Everly Jensen minden közösségi fiókjának a hírfolyamát.

Egy pillanat. Hogy mi?

– Végzős a Pennen. A connecticuti Ridgefieldben nőtt fel. Nem lesz nehéz megtalálni.

– Mit művelsz? – vágok közbe dühöngve.

– Facebook, Twitter, Instagram – hadarja rendületlenül –, és minden más olyan oldal, ahová az egyetemista lányok előszeretettel posztolnak szelfiket mostanság. Ennyi, Sandra, köszönöm! – azzal a kormányon megnyom egy gombot, és a hívásnak vége.

– Hahó! Én is itt vagyok! Azt akarod, hogy bejelöljelek, vagy mi? – lengetem a telefont magam előtt. – Merthogy ez – mutatok a kihangosító irányába – egy kissé színpadias volt.

– Eddig jobban érdekelt a telefon, mint a beszélgetés. Csak arra vagyok kíváncsi, mi az, ami érdekel.

A Tictus Roadon az I–684-es felé haladunk. A forgalom gyér, hiszen az emberek még mindig a hálaadás hosszú hétvégéjét élvezik. Én pedig fel vagyok dúlva. Nem pont így terveztem a visszautat.

– Ez nem kíváncsiság, ez zaklatás – jegyzem meg, és már nem is annyira érdekes, hogy mit csinálnak a barátaim.

Elneveti magát. Ez a senkiházi kinevet engem.

– Szóval az rendben van, hogy te zaklatod Finnt, de az már nem, ha én zaklatlak téged? Elképesztő vagy, Everly! Azt hiszem, nagyon élvezni foglak.

– Élvezni? De nem vagyok a tiéd!

– Még nem.