A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Laurelin Paige: Man In Love (Man in Charge Duet #2), 2020

Fordította

HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A hatalom csábításában – Más szerepben-sorozat 1., 2021

Copyright © 2020. Man In Charge by Laurelin Paige

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.
The moral rights of the author have been asserted.

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Fehér Zsanett, Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-92-9

Egy

Tess

– A vőlegényed – ismételtem döbbenten, mert nem hittem a fülemnek. Nincs az az isten, hogy Scott Sebastian – a férfi, aki biztosított a függetlenségéről, a férfi, akivel az elmúlt három hétben megállás nélkül flörtöltem és keféltem, a férfi, aki kávét főzött nekem, amikor ma reggel felébredtem az ágyában – jegyben járjon Kendra Montgomeryvel!

Kivéve, hogy mégis, mert most itt feszengett Kendra oldalán, és kapkodta a tekintetét, bárhová nézett, csak rám ne kelljen. Kendra ujján pedig gyűrű virított egy akkora kővel, mint egy ajakír kupakja. Ezért nem fáradtam a kérdő hangsúllyal, mert persze, hogy a vőlegénye volt. Ilyen az én szerencsém.

– Meglepetés! – Kendra mosolya túl ragyogó volt. Mintha túl erősen próbálna meggyőzni valamiről, és hirtelen arra gondoltam, hogy ez csakis átverés lehet. Hogy tudomást szerzett arról, hogy a háta mögött üzleti ajánlatot tettem a Sebastianeknek, és most így állt bosszút.

Ám akkor miért hagyná Scott, hogy ilyen bizalmasan belekaroljon?

Kendra nyilván őt is beavatta az átverésbe, és ez Scott bosszúja a titkolózásomért. Sőt, talán eleve az ő ötlete volt ez az egész.

A fenébe is. Valószínűleg megérdemeltem.

Nem, egyáltalán nem. Kegyetlen, otromba tréfa volt.

– Te most komolyan beszélsz? – Mire kimondtam, már tudtam, hogy komoly. Mert Kendra Montgomery nem menne ilyen messzire – nem vonná be a szüleit, nem rendezne bulit – csak azért, hogy visszavágjon nekem.

Kendra arcáról eltűnt az erőltetett mosoly.

– Mondanom kellett volna – ismerte be bűnbánóan. – Tudom. És később utálhatsz érte, megígérem! De most szeretnélek bemutatni Scottnak.

A vőlegényére pillantott (az istenverte vőlegényére!), és rámosolygott, ezúttal őszintébb mosollyal.

– Ő pedig az asszisztensem, Tess Turani.

Kendra szemmel láthatólag azt várta, hogy kezet fogjunk, én azonban nem nyújtottam kezet, ahogy Scott se.

– Tess és én már… – kezdte homlokráncolva, és rádöbbentem, hogy épp el akarja mondani Kendrának, hogy már ismerjük egymást, amiről Kendra is tudna, ha tényleg ő küldött volna a Sebastian vállalathoz maga helyett, hogy üzletet kössek velük.

Scott tehát nem tudta, hogy megvezettem. És Kendra sem. Ami azt jelentette, hogy mindez vagy valóban megtörténik, vagy életem legszörnyűbb rémálmát élem át, s mivel a Kendra szekrényéből lopott, fél számmal kisebb cipőben már komolyan sajogtak a lábujjaim, úgy döntöttem, hogy ez a valóság.

Túlságosan megdöbbentem/elszörnyedtem/csalódtam ahhoz, hogy egyáltalán megpróbáljam mentegetni magam.

Szerencsére Scott nem fejezte be a mondatot.

– Azt mondtad, az asszisztensed? – kérdezte, mert amilyen gondos figyelemmel ügyelt a részletekre az elmúlt három hét során, rögtön feltűnt neki a beosztásom.

Ha megnyílik a talpam alatt a föld és ott helyben elnyel, már az is előrelépés lett volna egy ilyen estén.

– Nem a legszerencsésebb elnevezés – ismerte el Kendra. – Nem is tudom, mihez kezdenék Tess nélkül. Ő az én támaszom.

Pontosan így írná le az ember az alkalmazottját, aki rögtön ráveti magát a nagymenő ügyfelekre, amint a főnök kiteszi a lábát az ajtón. Ugye?

Lehet. Ha Scott így értelmezi, és annyiban hagyja. De persze nem így történt, micsoda meglepetés.

– Igazán nagyszerű, hogy olyan mértékben növekedett a céged, hogy már mások is segíthetnek az üzletkötésben.

Eddig nem is gondoltam, hogy ennél is mélyebbre tudnék süllyedni.

Kendra lesütötte a szemét.

– Ó! Hát. Ott azért nem tartunk. Egyelőre. De már beszélünk róla. – Amikor felnézett rám, a szeme tele volt megbánással. Vagy ígérettel, hogy valóban meg akarta adni nekem ezt a lehetőséget, csak még nem érkezett el a megfelelő idő, meg a többi szarság, amivel etetett, valahányszor rákérdeztem.

Erről rögtön eszembe jutott, hogy miért nehezteltem a barátnőmre, miután a főnököm lett.

Scott érthető módon összezavarodott.

– De hiszen őt küldted, hogy…

– Ne beszéljünk annyit az üzletről egy ilyen örömteli eseményen! – vágtam a szavába gyorsan. Már tudta, hogy megtévesztettem. Kendra viszont még nem. De ettől még nem kellett itt helyben jelenetet rendeznünk.

Nem mintha egy jelenettől még rosszabb lehetne a helyzet.

Scott Kendra vőlegénye volt.

Kellemes mosolyt erőltettem az arcomra.

– Gratulálok mindkettőtöknek! Micsoda meglepetés! Nézd csak K, itt az apukád! Még nem volt alkalmam üdvözölni, és bizonyára ti is rengeteg emberrel akartok beszélni, úgyhogy én most…

Be sem fejeztem a mondatot, csak rohantam Martin Montgomery felé. Fogalmam sem volt, mit fogok mondani neki, ha odaérek hozzá. Gombóc szorult a torkomba, és egyre csak az járt a fejemben, hogy Scott Kendra vőlegénye, újra meg újra.

Csakhogy a kedves papa volt a kibúvóm, és most, hogy kábultan elindultam felé, nem tudtam, hogyan váltsak irányt. Ha ura lettem volna a gondolataimnak, egyenesen felmentem volna a szobámba. Vagy, ami még jobb, hívtam volna egy Ubert, és hazamentem volna kisírni magam Teyana vállán, ahelyett, hogy egy ilyen előkelő vacsoravendégségben omlanék össze. Az sem érdekelt, ha Scott és Kendra figyel engem. Csak menekülni akartam.

– Tess! Hát jól láttam, hogy te vagy az! – Martin Montgomery a tőle megszokott atyáskodó öleléssel üdvözölt. – Kendra ragaszkodott hozzá, hogy elhívjunk. Sőt, te vagy az egyetlen, aki számított neki, amikor ma reggel elkezdtük szervezni a partit. Nagy szüksége volt arra, hogy mellette légy.

Ezt még kábultan is különösnek tartottam. Kendra mindig is magányos farkas volt. Noha a főiskola óta eltávolodtunk egymástól, néha még mindig úgy éreztem, hogy én vagyok a legjobb barátnője. Ő azonban ettől még előkelő társaságban forgott, és számos olyan nő volt a saját köreiben, akiket inkább meg kellett volna hívnia az eljegyzési partijára. Miért pont én voltam a legfontosabb neki, ha még arra se vette a fáradságot, hogy közölje velem, hogy megkérték a kezét?

Úgy viselkedett, mint aki legszívesebben senkinek se mondaná el.

De valószínűbb, hogy csak én lihegtem túl a dolgot. Jelenleg nem tudtam tiszta fejjel gondolkodni. Levegőre volt szükségem. Ki kellett szabadulnom innen!

– Hálás vagyok, mint mindig, a vendéglátásért, Martin, és örülök, hogy itt lehetek a lányod kedvéért. – Hazugság, hazugság, hazugság! – Remélem, nem haragszol meg, de az a helyzet, hogy nem érzem magam valami jól, és ha megbocsátasz, felmegyek a szobámba egy fájdalomcsillapítóért. – És azért, hogy átöltözzek, mert tuti, hogy nem Vera Wangban fogok hazazötyögni New Yorkba, márpedig meg sem állok hazáig.

– Hát hogyne, hogyne! Igazán sajnálom. Ha bármire szükséged van, csak szólj nyugodtan a személyzetnek.

– Köszönöm. Nagyra értékelem. – Már el is indultam, de a fejemet még felé fordítottam, ezért addig nem vettem észre a testes férfit az orrom előtt, amíg neki nem mentem. – Elnézést, nem néztem a lábam elé. Ó! Mr. Sebastian!

Hirtelen nem tudtam eldönteni, hogy jó vagy rossz, hogy ez a bizonyos Sebastian nem Scott volt, hanem az apja.

– Henry – javított ki ugyanolyan érces hangon, mint amikor legutóbb láttam a Sebastian Industrialnél a megbeszélésen, ahol arról beszéltünk, hogy a vállalata szponzorálná a Diszautonómia Alapítványt.

A megbeszélésen, ahol úgy viselkedtem, mint akinek felhatalmazása van a közvetítésre, holott egyáltalán nem volt.

És én még azt hittem, hogy ennél rosszabb már nem lehet ez a mai este.

– Henry – ismételtem. – Bocsásson meg, hogy így önbe rohantam. Nem érzem jól magam, igyekszem kijutni a tömegből. – Megpróbáltam kikerülni, de elém lépett.

– Most, hogy Kendra visszatért, számítok rá, hogy ő fogja folytatni a tárgyalásokat – mondta, mintha meg sem hallotta volna, hogy rosszul vagyok. Mi van, ha émelygek? Bárcsak így lenne, hogy lehányhassam a felvágós Berluti Scritto cipőjét!

– Erről még nem beszéltünk. Igazán nem szeretném munkaügyekkel zargatni egy ilyen jelentős eseményen! – Ismét kerülni próbáltam.

Ismét az utamat állta.

– Nos, ha beszéltek róla, bizonyára Kendra is arra a következtetésre jut majd, hogy egy olyan fontos ügyfél, mint a SIC megérdemli, hogy egy elsőrangú tehetség képviselje az érdekeit.

Vagy úgy! Tehát fenyeget. Igaz, hogy finoman, de attól még ez fenyegetés volt. Henry jelentette az egyetlen akadályt a szponzori szerződés aláírása előtt. Scott megígérte, hogy intézkedik, és a beszélgetésből ítélve így is történt. De a feltétel az volt, hogy Kendra kösse meg az üzletet, ne én.

Ha lett volna némi lélekjelenlétem, kiálltam volna magamért.

Csakhogy most nem voltam olyan helyzetben. És ha még volt esélye a DA-nak megszerezni a szponzorálást, akkor meg kellett hunyászkodnom.

– Biztos vagyok benne, hogy egyet fog érteni – mondtam, amiben több volt az igazság, mint Henry sejthette, hiszen, ha Kendra rájön, hogy mit műveltem, garantáltan ki fog rúgni.

– Ha valóban olyan sokat jelent neked ez az alapítvány, márpedig gyanítom, hogy így van, miután akkora hévvel fényezted őket a minap, akkor valóban egyet fog érteni.

Elsőre is felfogtam, de azért sikerült uralkodnom magamon.

– Holnap reggel az lesz az első dolgom, hogy ezt megbeszélem Kendrával. – Telefonon, a jersey-i lakás biztonságából.

– Kitűnő! Én is itt éjszakázom. Kérem, jelezze, ha bekapcsolódhatok a beszélgetésbe.

Az isten verje meg, hát mindenki itt alszik ma este?

Kendra anyja említette, hogy nem maradt több szabad szobájuk. Érthető, hogy Montgomeryék Greenwichben marasztalták a lányuk jövendőbelijének a családját ahelyett, hogy szombaton késő este visszaküldték volna őket a városba.

Ami azt jelentette, hogy nyilvánvalóan Scott is itt éjszakázik.

Ami pedig azt jelentette, hogy nekem is maradnom kell, hogy valóban beszélhessek Kendrával a DA-ról, és arról, amit tettem. Legalábbis, ha azt szeretném, hogy megvalósuljon a szponzori kapcsolat.

Ha Teyana, a legjobb barátnőm nem lenne, talán lemondtam volna róla. Viszont eleve Tey miatt vágtam bele ebbe az egészbe. POTS betegségben szenvedett, és miatta volt olyan fontos, hogy a SIC szponzorálja a DA-t, hogy az alapítvány több pénzhez jusson, ami több kutatási lehetőséget és ismeretet jelenthetett egy olyan betegségről, amivel a barátnőm mindennap megküzdött. Személyes volt az ügy.

– Szólok, ha szükségem lesz önre – mondtam feszülten. – Most pedig, ha megbocsát. – Itt éjszakázom, de egy perccel sem maradok tovább ezen a nyavalyás partin.

Henry ezúttal hagyta, hogy megkerüljem.

Most viszont Kendra állított meg. De szerencsére legalább Scott nem volt vele.

– Kérlek, ne haragudj, amiért nem szóltam róla – esdekelt.

Az igazat megvallva, amilyen keveset mesélt nekem mostanában a magánéletéről, egyáltalán nem lepett meg, hogy házasodni készült, hiszen még azt sem tudtam, hogy komolyra fordult a kapcsolata valakivel. Más körülmények között valószínűleg sóhajtva annyit reagáltam volna, hogy „nem csoda”.

Csakhogy Scott-tal járt jegyben. S noha Scott megtévesztő viselkedéséről nem Kendra tehetett, mégis haragudtam rá. Ezeregy okom volt haragudni, például hogy puszta szeszélyből újabb és újabb nevetséges feladatot adott, közben úgy bánt velem, mint egy alattvalóval. De a haragommal legalább megzsarolhatom holnap, amikor rájön, hogy neki is legalább annyi (hacsak nem még több) oka van haragudni rám.

– Ezt nem most kéne megbeszélnünk, K. – Ahogy az imént Henryt, most Kendrát is megpróbáltam kikerülni.

És Henryhez hasonlóan ő is az utamat állta.

– Tess, légyszi, légyszi, légyszi! Nekem ez nem megy, ha haragszol rám!

– Mi nem megy? A bájcsevegés? A házasodás? – Ez kicsit hangosabbra sikerült, mint szerettem volna. Lejjebb vettem a hangerőt, és folytattam. – Én úgy látom, egyedül is remekül elboldogulsz.

Ki akartam kerülni, ám hirtelen meggondoltam magam, mert valami még bökte a csőrömet.

– Miért nem árultad el?

Nézzenek oda, a jelek szerint sokkal jobban fájhatott, hogy kihagyott az életéből, mint gondoltam.

– Csak megtörtént!

– Csak megtörtént? Csak úgy, ma reggel felébredtél, és kedved szottyant megházasodni, ja, és történetesen pont egy eljegyzési gyűrű lapult az egyik márkás táskád alján?

Kendra kieresztett egy frusztrált sóhajt.

– Jól van, hát, mindez még hónapokkal ezelőtt történt, de ma döntöttem úgy, hogy igent mondok. Nem tudtam, hogy akarom-e. Ezért kellett elutaznom. Hogy végiggondoljam.

Ez cseppet sem segített rajtam. Mert Scott hiába nem volt még hivatalosan eljegyezve, amikor kamatyoltunk, azt csak nem felejthette el, hogy nem is olyan régen házassági ajánlatot tett egy másik nőnek. Méghozzá annak a nőnek, akiről pontosan tudta, hogy a főnököm.

– Szólhattál volna – mondtam, próbálva inkább Kendra titkolózására koncentrálni, és arra, hogy mit árul el az a mi kapcsolatunkról, és nem a Scott-tal folytatott viszonyomra. – Segíthettem volna. Te mondtad, hogy nélkülem semmire sem mész. Ha tényleg olyan sokat jelentene neked a véleményem, mint állítod, akkor elmagyaráztad volna, hogy milyen helyzetben vagy.

Nem. Ez sem segített. Csak egyre dühösebb lettem.

Tulajdonképpen enyhített a bűntudaton, amit a megtévesztés miatt éreztem. Úgy éreztem, jól tettem, hogy a háta mögött szervezkedtem, mert Kendra elmehet a francba.

Ahogy Scott Sebastian is.

Ezúttal, amikor megkerültem Kendrát, megragadta a karomat.

– Hová mész? El akarsz menni? Kérlek, ne menj!

Legalább felfogta a helyzet súlyát annyira, hogy megértse, akár el is mehetnék.

Kis híján ott helyben meggondoltam magam.

Csakhogy a DA. És Tey.

– Végeztem ezzel a beszélgetéssel és ezzel a partival. Felmegyek, veszek egy forró fürdőt, és beveszek egy fájdalomcsillapítót. Ha még beszélni akarsz valamiről, kénytelen leszel reggelig várni.

Kendrát teljesen feldobta a hír, hogy mégsem megyek el.

– Este beszélhetünk! Majd beugrom hozzád, ha már mindenki elment.

Ehhez garantáltan nem maradt energiám mára.

– Szó sem lehet róla. Ma este nem. Túl fáradt vagyok. Hosszú volt ez a hét. Fürdés után rögtön ágyba bújok. – Ahol aztán álomba sírom magam.

Kendra látványosan elszontyolodott, de beletörődött a döntésembe.

– Akkor holnap. Sajnálom. Igazán nagyon sajnálom.

Elfordultam és a lépcső felé indultam, közben még a fülembe csengtek az utolsó szavai.

Hittem neki.

De ettől még korántsem éreztem magam kevésbé nyomorultul. Alig láttam a könnyeimtől. Mindjárt. Mindjárt kisírom magam. Csak előbb…

Egy erős kéz ragadta meg a karomat, és behúzott a kamrába.

– Beszélnünk kell – közölte Scott.

Fájt a szívem. Össze volt törve. Amikor az arcába néztem, mégis haragot éreztem.

– Jegyben jársz! – Hiába öntött el a forróság az érintésétől, úgy löktem el magamtól, mint egy leprást.

– Csak az asszisztense vagy! – mondta ugyanolyan élesen.

– Ne akarj úgy tenni, mintha ez a kettő egyenértékű lenne! – Felidéztem, hányszor hazudott nekem nyíltan, és utólag már láttam, hogy milyen ügyesen navigált a különböző igazságok között. „Jelenleg senki iránt sem köteleztem el magam” – mondta az első együtt töltött éjszakán. „Említett valaha?” – kérdezte, amikor megkérdeztem, milyen közel áll Kendrához. „Na tessék” – mondta, amikor azt válaszoltam, hogy Kendra alig említette nekem.

Istenem, mekkora marha voltam! Mekkora marha!

– Márpedig egyesek azt mondanák, hogy ugyanolyan megtévesztő – mondta, makacs ragaszkodással a márpedig-te-hazudtál-nagyobbat állításhoz. – Sőt, sokkal rosszabb, ha egy multimilliárdos vállalat pénzéért teszed.

Ha így fogalmaz, valóban rosszul hangzott, amit tettem.

Ám csak akkor lenne igaza, ha a nagyvállalatok fontosabbak lennének az embereknél, amivel viszont nem értettem egyet.

– Ha te így gondolkozol, akkor egyáltalán nem az az ember vagy, akinek hittelek.

Nem szívesen mondtam ezt. De nyilvánvalóan alig ismertem ezt a férfit.

De talán megérte kimondanom, mert rögtön elhallgatott, és bűnbánóan nézett rám.

Kordában tartotta a haragját, az enyém viszont nem párolgott el, csak szétoszlott és elvékonyodott, így láttam, ami alatta lapult: megaláztatás, megtört szív, bűntudat.

– Én azért hazudtam, hogy segítsek másokon. – Nem tudtam, hogy ezt magamnak bizonygatom vagy neki.

– Kinek segítesz azzal, ha átvered a főnöködet? Kendra nem is tudta, hogy ismerjük egymást, Tess. Miért ne tudná, hogy üzleti kapcsolatban állsz velünk? És azt mondta, még sosem kötöttél üzletet. – Eszébe jutott valami, és felkapta a fejét. – Egy pillanat! Ha nem tud az üzletről… Jézusom, Tess, ne mondd, hogy nem legális az üzlet!

Ha ez csak most jutott eszébe, az azt jelentette, hogy őt is letaglózta a felismerés.

– Hát persze, hogy legális! Hogy ne lenne az! A te vállalatod írja a szerződést. Bárki közvetíthetne köztetek és a DA között. Bárhonnan jönnék, az üzlet attól még jó lenne. Csak azért mondtam, hogy a Conscience Connecttől jöttem, mert ez hitelt adott a szavaimnak. És mert, nos, tényleg a CC-nek dolgozom, csak éppen nem abban a beosztásban.

Most, hogy belekezdtem, ömlött belőlem a szó.

– De már nagyon régóta szerettem volna megkötni ezt az üzletet, és senki sem ismeri olyan jól a DA-t, mint én; Kendra legalábbis biztosan nem. Tudtam, hogy tökéletes partneri kapcsolat lenne köztetek, és én már javasoltam neki, hogy kössön veletek üzletet, ő azonban nem akart. Szóba se tudtam hozni anélkül, hogy leharapta volna a fejem.

– Miattam – mondta Scott halkan, és erőtlenül nekidőlt a polcnak a háta mögött.

Én is hátradőltem.

– Azután elment a városból, én pedig megismerkedtem Brett-tel, tőle hallottam, hogy alapítványt kerestek, amit támogathattok, és nem így akartam, de felkínálkozott a lehetőség, hogy bebizonyítsam, mire vagyok képes, és segítsek a DA-nak. Ha pedig most megsemmisíti az üzletet… – Magyarázkodhatnék én Kendrának, de mit sem érnék vele. Dönthet úgy, hogy nem érdekli, hogy lejáratja magát a DA-nál. Most, hogy megértettem, milyen viszony fűzi a SIC-hez, már tudtam, hogy a velük való kapcsolatot semmiért sem fogja veszélyeztetni. Különösen, ha egy engedetlen beosztottat hibáztathat a rengeteg elpazarolt időért és energiáért.

– Elintézem – mondta Scott ugyanazon a hangon, mint a konferenciateremben, amikor arról biztosított, hogy az apja alá fogja írni a szerződést.

Akkor sem tudtam hinni a meggyőző erejében, és most sem.

– Nem tudod…

A szavamba vágott.

– De tudom, és fogom. Alá lesz írva a szerződés. Kendrának van elég esze ahhoz, hogy ne ellenkezzen, és az apám is bele fog menni. Nincs miért aggódnod. Bármi történjék, gondoskodom róla.

Elgondolkodtam ezen az érzelmes ígéreten, aztán folytatta.

– Ezek után mindennél fontosabb, hogy támogassam.

Elcsüggedtem, amikor belegondoltam, hogy miért.

– Jegyben jársz.

– Tess… – A hangjában a saját fájdalmam visszhangzott. Mint akit szíven találtak, és a nevemmel az ajkán roskadt össze.

Mielőtt folytathatta volna, bedugta a fejét egy nő, akit felismertem a korábbi internetes kutakodásaimból.

– Hát itt vagy! A fényképész le akar fotózni titeket Kendrával.

Scott anyja megvetően végigmért, nyilván azt hitte, hogy enyelegtünk.

– Igazán, Scott? Pont ma este?

Ez szinte úgy hangzott, mintha részéről teljesen rendben lenne, ha bármelyik más estén kapja rajta a fiacskáját azon, hogy csalja a menyasszonyát. Még mulatságosnak is tartottam volna, ha nem olyan gyászos a hangulatom.

Scott kihúzta magát, majd az anyjára pillantott, hogy adjon egy percet. Amikor az anyja nem mozdult, Scott felsóhajtott, és a szemembe nézett.

– Még nem végeztünk, Tess.

Vártam egy kicsit, miután elment. Nem azért, mert féltem, hogy meglátnak együtt kijönni a kamrából, mert az igazat megvallva, nagy ívben leszartam, ki mit gondol. Azért vártam, mert Scott távozásával elmúlt a haragom, és legszívesebben zokogva összeomlottam volna.

Valahogy mégis sikerült talpon maradnom.

Sikerült kislisszolni a kamrából és felmenni a lépcsőn.

És valahogy sikerült eljutni a szobámig, becsukni az ajtót, nekidőlni, majd leroskadni a földre, mielőtt elbőgtem magam.