A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.), 2020

Rekviem egy halott lányért (Hontalan lelkek-trilógia 2.), 2021

Démonok ivadéka (Hontalan lelkek-trilógia 3.), 2021

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Olvasószerkesztő: Kővári Bettina

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-17-9

A bajtársaimnak,
a hazájukat szolgáló névtelen hősöknek.

PROLÓGUS

Lobotómia I.

(2016)

– Mi hivatalosan nem is létezünk – jegyezte meg a fehér köpenyes férfi. – Kérem, ezt vegye figyelembe, ezredes úr!

– Ahogyan mi sem, főorvos úr – mondta a feltűnően jól szabott, koromfekete öltönybe öltözött középkorú férfi a mellette lépkedő pszichiáter főorvosnak.

Hűvös szellőt kavart az arcukba a szellőzőberendezés nyikorgó ventilátora, ahogy elhaladtak mellette a kopár, hosszú folyosón. Csak a főorvos cipője koppant az elnyűtt linóleumon, a nála egy fejjel alacsonyabb, egyenes tartású, könnyed, de mégis minden mozdulatában fegyelmezett ezredes léptei némán süllyedtek a padlóba.

– Ritkán adódik, hogy ilyen magas rendfokozatú tiszt akar személyesen beszélni egy páciensünkkel – mondta a főorvos. A hangja kimért és rekedt volt a napi két doboz cigarettától. – Általában ideszalajtanak valami főhadnagyot, esetleg egy századost, aki lefutja a kötelező köröket, felveszi a jegyzőkönyvet, aztán soha többé nem néznek az illető felé.

A kiöregedett neonlámpák közel fele nem égett, jó néhány pedig bántón vibrált a két férfi feje fölött. Fél tucat számozott, kis üvegablakos ajtó mellett haladtak el a barátságtalanul szürreális képet mutató falak között, mire a folyosó végén lévő elágazásnál jobbra fordultak.

– Nyomasztó ez a hely – mondta az előbb ezredesnek szólított férfi.

– Sajnos igen szűkös költségvetéssel kell dolgoznunk. A működést sem ma kezdtük. Ez a titkos létesítmény valamikor a két világháború között épült katonai laktanyának, aztán a második világháború náci megszállásának idején a Gestapo használta vallatásra… vagy másra. – A főorvos tördelte az ujjait. – A civil lakosság mindig úgy tudta, hogy a magas betonkerítések mögött honvédségi raktárak működnek. Jelenleg is mindenütt használaton kívüli létesítményként van nyilvántartva, de szigorú őrzése egy őrző-védő magáncégen keresztül van biztosítva.

– Akkor önöket nem a védelmi tartalékosok őrzik?

– Ezt a létesítményt nem.

– Mióta vannak itt? Az OPNI bezárása után kezdtek itt működni? – kérdezte az ezredes anélkül, hogy a mellette lépkedő férfira nézett volna.

– Dehogy! – válaszolta a főorvos megigazítva a szemüvegét az orrnyergén. – A mi titkos osztályunk már a 2007-ben bezárt Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet mellett is működött.

– Szóval az állam számára kényes és kiemelten fontos emberek nem kerültek a lipótmezei tébolydába – állapította meg az ezredes.

– Itt mindnyájan megkapják a különleges kezelésüket – felelte a főorvos elégedett mosollyal az arcán, miközben egy lépést téve, az ezredes elé fordult, és megtorpant a nyolcas számú ajtó előtt. – Megérkeztünk.

– Ez az?

– Igen, a nyolcas számú kezeltünk. Bár most helyszűke miatt össze kellett zárnunk a tizenkilencessel. De amint látja, nem sok vizet zavarnak.

Mindketten megálltak a kopott ajtó előtt. Az ezredes megnézte magát az ajtó üvegablakának tükröződésében, megigazította széles, arany nyakkendőtűjét, és csak ezt követően fókuszált a szobában fekvő emberi roncsra.

A gyéren berendezett kórterem ablakának balra eső sarkában egy vaságyon, gézzel kikötözve feküdt a tizenkilences számú kezelt. Az ezredes úgy becsülte, hogy a több mint száznyolcvan centi magas férfi súlya biztosan nem éri el az ötven kilót. Elsorvadt lábát bepólyázták, a hasüregébe műanyag csövet vezettek, amin keresztül táplálékot kaphatott, a testét műtéti beavatkozások nyomai csúfították, alatta jó ideje nem cserélt pelenka sárgállott. A nyál valószínűleg csak azért nem folyt a szájából, mert történetesen a hátán feküdt.

A szoba jobb oldalán, egy másik ágyon felhúzott lábbal, meggyötört, idősödő férfi támasztotta a hátát a hűvös falnak. A fejét oldalra billentve aludt, ápolatlan, ősz hajfürtjei a szemébe lógtak.

– Nem tűnnek túl veszélyesnek – jegyezte meg az ezredes ironikusan.

– Mindkettőjüket nemzetbiztonsági okok miatt kellett hospitálnunk. A nyolcason első perctől kezdve pszichotróp szerekkel való gyógyszeres kezelést, valamint elektrokonvulzív terápiát alkalmazunk.

Mióta együtt jöttek, az ezredes most először nézett fel a főorvosra. Teljes testével felé fordult.

– Elektrosokk kínzás? – kérdezte rezzenéstelen arccal, a hangjában semmilyen érzelem nem volt felfedezhető.

– Elektrosokk terápia – árnyalta a főorvos.

– Ívhegesztés az agyban, és önök ezt terápiának nevezik.

A főorvos zavartan mosolygott. Az éberkómában fekvő férfit figyelte, nem mert az ezredesre nézni.

– Úgy érzem, az ezredes úr nem igazán támogatja az effajta pszichiátriai módszereket – mondta végül. – Szeretném emlékeztetni, hogy a civil életben ugyanezeket a kezeléseket eredményesen alkalmazzuk. Ez a két páciens súlyos eset, így pszichotikus betegségük komoly biztonsági kockázatot jelent az országunkra nézve.

– Vegetáló élőhalottakat csinálnak belőlük.

– Nos, mint azt ön is jól tudja, ezekben az esetekben ez a megoldás a célszerű, hiszen legtöbbjük olyan információ birtokában van, aminek a nyilvánosságra hozatala vagy az ellenérdekelt szolgálatok kezére játszása, komoly következményekkel járhat a hazánk biztonságára nézve.

Az ezredes megkocogtatta az ajtón lévő kisablakot, amiben az előbb még a nyakkendőtűjét igazgatta. A dupla üvegű biztonsági ablak elnyelte a hangot.

– Reagál még valamire? Tudok vele beszélni?

– Természetesen. Erős antipszichotikumokat kap, de még nem végeztük el rajta a lobotómiát. Időnként kihallgatják. Tulajdonképpen, ha egypár nappal később jön…

Az ezredes enyhén megemelte az állát, mintha a hófehér ing merev gallérja szorítaná a nyakát, és azon szeretne így lazítani kicsit. Továbbra sem látszódott semmi az arcán, de kezdte magát kényelmetlenül érezni.

– Lobotómia? – kérdezte halkan. – Úgy tudtam, már nem alkalmazzák.

– Hivatalosan nem is – válaszolta a főorvos. – Ma már gyógyszeresen is elérhetjük a kívánt eredményt. De mondjuk úgy, hogy ez az én hobbim.

– Nem mindennapi hobbi… Tehát lobotómiára készülnek?

– Igen, frontális lobotómiát fogunk végezni a nyolcason. Egy tűhegyes, jégcsákányhoz hasonló eszközt helyezünk a szemüregébe, aztán egy gumikalapács segítségével átütjük a szemgödör felső, vékony csontrétegét. Az eszközzel fűrészelő mozgást végezve a szemüreg fölötti agylebenyt így roncsoljuk, leválasztjuk. Az elképesztő eredmény pedig egy olyan ember lesz, aki nem képes önálló gondolkodásra; az alapvető szükségleteit el tudja végezni, de semmi több.

Az ezredes megigazította a kézelője arany mandzsettagombját, közben szúrós tekintetét már egy pillanatra sem vette le az ágy sarkában gubbasztó, nyolcas számú kezeltről.

– Mindenképpen ki akarom hallgatni, mielőtt véglegesen kivonják a forgalomból – mondta határozottan.

– Természetesen, ezredes úr! Önnek lehetősége van rá.

– A nyolcas számú kezelt beszélt az ittléte alatt földönkívüli intelligenciáról, esetleg a föld mélyében rejlő titkos bázisokról?

– Nézze, sok mindenről fecsegnek ezek, sajnos nem vagyok benne naprakész! Az lesz a legjobb, ha megnézem a feljegyzéseket.

Az ezredes ismét a főorvos felé fordult, felnézett rá, de most a karját is megfogta közben, hogy teljes figyelmet követeljen magának. A főorvos értett az ellentmondást nem tűrő mozdulatból, és nem tudta elkerülni annak veséig hatoló pillantását.

– Mondott valamit esetleg az Éberlényekről is?

A pszichiáter főorvos szemmel láthatóan kutatott az emlékeiben. Érezhető volt, hogy alig bírja elviselni az ezredes jelenletét.

– Éberlények? Nem, erről most hallok először – válaszolta.

I. RÉSZ

AZ ÉBREDŐK VILÁGA

I. FEJEZET

Árva fiú

(1980)

1.

Bandi bácsi – ahogy az alsós gyerekek hívták Magyar András nevelőt a Balatonalmádi Állami Nevelőotthonban –, amikor hajnali kettőkor bement az egyik emeleten lévő hálóba, először azt hitte, hogy a pár napja beköltöztetett kisfiú a takarója alatt felülve gubbaszt, és talán sír.

A nevelőotthonban Magyar András csoportjába tartoztak az első osztályos gyerekek; az ő feladata volt a tanulószobai munka, valamint a szabadidős tevékenység szervezése és felügyelete. A csoporthoz tartozott még két gondozónő is, ők végezték az ébresztést, a mosdatást, a ruhacserét, az étkeztetést és az ágyneműcseréket.

A csoport a főépület emeletén volt elszállásolva, és ugyanitt kapott helyet a tanulószoba, valamint a többi háló is. András hálója közvetlenül a lépcsőház mellett volt, és ha nem történt semmi kirívó eset az éjszaka folyamán, akkor nyugodtan pihenhetett, hiszen az éjszakai felügyeletre a gondozónők voltak beosztva.

Azon a decemberi didergős éjszakán, egy erős felfázás miatt, nehezen tudott elaludni, valamint jó ideje erős, fullasztó köhögéssel is küzdött. Hörgőgyulladásra gyanakodott. Vagy valami hasonlóra. Alig töltötte be huszonötödik életévét, de fiatal kora ellenére majd minden télen meggyűlt a baja valami hasonlóan kellemetlen kórsággal. Mérgelődve, magában dünnyögve igyekezett a mosdóból vissza a hálószobája felé, amikor az éjszakás gondozónőbe botlott, aki éppen a fiúk hálója felé sietett az egyik „bepisilős” gyereket felébreszteni. Az otthonban sok fiatal gyerek volt, aki bepisilt, így a matracok megvédése érdekében a lepedők alá gumilepedőt húztak, valamint feladatul adták az éjszakásnak, hogy azt a fiút, aki maga alá vizel, jegyezze fel az időponttal együtt, így a következő nap éjjelén idő előtt felébreszthetik, és kikísérhetik a mosdóba.

– Rosszul alszol, András? – kérdezte lépteit lassítva a telt formájú, negyvenes nő. A szemlátomást túlsúllyal küzdő, mackós férfi mellé érve, a könyökével játékosan oldalba bökte, és rákacsintott. – Ez már a korral jár.

– Megint sikerült felfáznom – mondta András, miközben szorosabbra fogta terebélyesedő pocakján a műgyapjú köntösét.

Kerek arcán mindig vidám mosoly ült, ami sötétbarna, göndör hajfürtjeivel és élénk barna szemével csak még barátságosabbá tette. A nevelőotthon orvosa már javasolt neki régebben egy könnyebb diétát, különös tekintettel a fiatal kora ellenére súlyosbodó cukorbetegségére.

– Rosszabb vagy, mint egy lány – kuncogott halkan a gondozónő. Bal kezével megigazította kontyba fogott, sötétbarna haját a feje tetején, másik kezével a melle elé húzta a frissen mosott párnahuzatokat.

– Éjjeli teregetés?

– Egy kis mosás, egy kis teregetés, és beugrok egy pisis ébresztésre.

– Elkísérlek.

– Gondolod, hogy rám támadnak a fiaid?

– Katika, én úgysem tudok aludni, ráadásul egy vonzó nő társasága a hajnali órákban egy ilyen zárt világban már különleges alkalomnak minősül.

– És én lennék az a vonzó nő? Nahát, a fiatal kecske nyalogatná a sót! – nevetett kacéran, miközben Bandi bácsi jobb karjába karolt, és kicsit jobban kilépve, szinte magával húzta a csoport hálója felé.

– Már magam sem tudom, hogy néha mit nyalnék meg – mondta viccesen szabadkozva Magyar András.

– Talán eljöhetnél velünk moziba. Rád férne, ha gyakrabban kimozdulnál innen. Láttad már az Angi Verát? Nagyon jó filmnek ígérkezik. Egy fiatal árva lányról szól, aki nővérként dolgozik.

– Papp Vera játszik benne?

– Igen. Talán már láttad is?

– Nem, dehogy! Csak olvastam róla a napokban – mondta András, aztán az egész testét megrázta a köhögés.

– Ezt a csúnya köhögést is meg kellene mielőbb nézetned!

– Azt fogom tenni – mosolygott.

Halkan nyitottak be a hálóba, ahol csak a piros jelzőlámpa világított. A folyosó fénye csendben terült szét a kétoldalt füzérben futó vaságyakon. Huszonnyolc fekvőhelyből huszonhatban fiatal gyerekek aludtak. Balatonalmádiban csak iskoláskorú fiúk nevelkedtek, mert a lányokat Balatonkenesén helyezték el. Így a különböző nemű testvérek is egymástól külön kerültek gondozásba, és a két intézet között csak félévente szerveztek testvértalálkozókat.

Mindketten halkan lépkedtek az ágyak sorai között, próbálták nem felébreszteni az alvókat. A gondozónő a terem túlsó vége felé igyekezett, hogy a megadott időpontot megelőzően felkelthesse a bepisilős gyereket.

Micsoda őrültség ez! – gondolta magában, óvatos lépésekkel araszolva a szoba belseje felé. Észre sem vette, hogy a kollégája jelentősen lemaradt tőle. Pontosabban megtorpant az ajtó mellett lévő második ágynál.

– Katika!

András elfojtott hangon szólt a gondozónő után, miközben az ágy fölé púposodó takaróért nyúlt. Úgy vélte, a fiú, akit pár napja hoztak a nevelőotthonba, valószínűleg a hasára fordulva, felhúzott lábbal gubbaszt a takaró alatt, és sírdogál. Fiatal gyerek, akinek nem találják a szüleit. Talán magára hagyták, talán elkóborolt; még szerencse, hogy rátaláltak a síelők ilyen hideg téli időkben.

Katika nem hallotta, hogy a nevelő utánaszólt. Vissza sem nézett, csak haladt célirányosan.

András nem akarta felverni az egész csoportot, így inkább csendben maradt. Közelebb lépett, lassan lehúzta a takarót az alvó gyerekről. Az első pillanatban nem is látta tisztán, és nem is értette igazán, mi tárul a szeme elé. Mert a kis újonc nem is gubbasztott, és nem is sírt.

A kisfiú, akit Simonnak neveztek el, mert a saját nevét sem tudta megmondani, most mélyen aludt.

Alvás közben az egész teste körülbelül tizenöt vagy húsz centiméterre lebegett az ágy matraca fölött.

2.

Az egyik legnépszerűbb kirándulóhely a Visegrádi-hegység legmagasabb pontja, a Dobogókő, ahonnan csodás panoráma nyílik a Dunakanyarra, tiszta időben pedig a távolban húzódó Magas-Tátra is kivehető. A hétszáz méter magas Dobogókő északi oldalát meredek sziklafalak és mélyen szántó völgyek színesítik; mind közül a legismertebb és a turisták által legkedveltebb hely a Rám-szakadék. A turistaútvonalak mellett az év hideg hónapjaiban elsősorban a téli sportok szerelmesei érkeztek a hófödte lejtőkre, hiszen itt volt a Budapesthez legközelebb eső síközpont is a maga két sípályájával, tányéros felvonójával és szánkóútjaival.

1980 telén – többek között – egy háromfős baráti társaság is ideérkezett síelni, és a báró Eötvös Loránd Menedékházban szálltak meg. Lehetőségükhöz mérten minden évben ellátogattak ide pár napra. A nyár derekán mindhárman részt vettek egy elhúzódó, de sikeres árvízi védekezésben a Kőrös-völgyben mint mérnökök. Nemcsak szakértelmükkel segítettek, hanem a zsákpakolásból is aktívan kivették a részüket, hogy megfékezzék a vadul hömpölygő árhullámot.

A sítúrájuk második napján ragyogó napsütésben volt részük, a szél is valahol máshol kergette a szúrós hóporszemeket, így kalandkereső vérük szokás szerint lekényszerítette őket a kijelölt síútvonalról. Később mindhárman azt mondták, hogy valami különös érzés lett úrrá rajtuk, és annak engedelmeskedtek. Mintha valami mágnesként vonzotta volna őket a sípályáról az erdő mélyére. Úgy küzdötték előre magukat a mély hóban, mintha az életük múlna rajta.

Végül egy kis tisztáshoz érve megpillantották a piros kabátban, vékony szövetnadrágban és sapka nélkül fekvő, magzatpózba kuporodva a hóban alvó gyereket. Egyikőjük béléses kabátjába tekerték a fiút, sapkát húztak a fejére, átfagyott, apró kezét kesztyűbe dugták, és amilyen gyorsan csak tudtak, visszakapaszkodtak vele a menedékházig. Ott gyors orvosi ellenőrzésen és ellátáson esett át, kapott egy injekciót, és két hatalmas bögre forró teát. Szerencsére a teste még nem hűlt a kritikus pont alá, így abban is bíztak, hogy – nemrégen lévén az erdőben magára hagyva a kisfiú –, talán a szülőket is megtalálják, de sajnos nem így történt. A gyerek nem beszélt, csak kimerülten nézte a körülötte nyüzsgő embereket. Volt, aki egyértelműen állította, hogy biztosan külföldiek gyereke, így németül, szlovákul és oroszul is próbáltak kapcsolatot kialakítani vele. Sajnos sikertelenül.

A menedékház vendégei közt nem volt nyoma kisgyerekes családnak, a rendőrség pedig a környező panziókat, valamint fővárosi hoteleket is ellenőrizte az elkövetkező napokban. Minden eredmény nélkül.

3.

A Balatonalmádi Állami Nevelőotthonba már belopakodott a karácsony ünnepi hangulata, amikor a kis Simont meghozták a rendőrök. Az épületegyüttes egykoron a veszprémi apácáké volt, majd már gyermekvédelmi intézményként funkcionált, amikor az 1942-ben kitört görögországi polgárháború során több mint háromezer, a családjától elszakított gyerek került Magyarországra, és egy részük a balatonalmádi és balatonkenesei intézményekbe került elhelyezésre. Újabban a gyerekek túlnyomó többsége rendezetlen családi háttere miatt, bűncselekmény elkövetése vagy épp sorozatos iskolai hiányzások okán lett a családjából kiemelve és a nevelőotthonban elhelyezve. A gyerekek jórészt hosszú éveket töltöttek az intézetben, de időnként felbukkantak Simonhoz hasonló átutazók is, akik csak addig tartózkodtak itt, amíg a családjukat megtalálták.

Simon a karácsonyi ünnepi műsor próbáinak megkezdése idején érkezett az intézetbe. Mivel továbbra sem válaszolt senki kérdésére, a nevelők ekkor még abban sem voltak biztosak, hogy egyáltalán tud beszélni. Azt viszont sejtették, hogy ért magyarul, mert az utasításoknak némán engedelmeskedett. Ettől függetlenül Magyar András, akinek a csoportjába bekerült, úgy gondolta, hogy jót tenne a kisembernek, ha bevonnák az ünnepi betlehemes előadásba, és erről az igazgatót is meggyőzte.

Így az ünnepség próbáján a világosszőke, élénk tekintetű, kék szemű apró fiúcska már ott állt kis társaival. Szerepe nem volt, de ott lehetett a többiekkel, bevonult, és vitte a betlehemet is, mindez pedig szemmel láthatóan örömmel töltötte el, egész lénye sokkal vidámabb és mosolygósabb lett.

András igazolva látta a döntését, hogy a három napja érkezett kisfiút a nehézségek ellenére máris bevonta a csoport munkájába. Úgy vélte, a gyerek valamilyen súlyos trauma miatt nem beszél, viszont a változás felé az egyik legjobb terápia a barátkozás. Erre pedig kiváló alkalom egy ilyen ünnepi felkészülés.

Mindazon túl András azt vette észre, hogy rövid időn belül megkedvelte a fiút. Mindezt annak ellenére, hogy a nevelőotthonban még két éve, munkába állásának első napján határozottan kikötötték: a gondozottakkal semmilyen érzelmi kapcsolatot nem szabad kialakítani. Minden gyerek egyforma, és utasítások vannak, hízelgésnek az intézményben nincs helye.

Bárhogy is, Simon megérezhetett valamit mindebből, mert kereste a nevelő társaságát. Előző nap – hétvége lévén – a felsősök kimenőre mehettek, az alsósokkal pedig kirándulni indultak a Szentkirályszabadja közelében lévő Meseerdőbe. Ez mindig izgalmas kaland volt számukra, mert egyrészt jól elfáradtak, mire felértek a dombon, másrészt sok különleges dolgot is tartogatott a környék a szovjet katonák gyakorlótelepének közelsége miatt.

A napokban hullott friss havat már jelentősen eltüntették az alacsonyan vonuló nap sugarai. Az utak jól járhatóak voltak, csodálatos téli kirándulóidő mutatkozott egész nap.

Kora délután, mielőtt visszaindultak volna az otthonba, létszám- és felszerelés-ellenőrzést tartottak. András csoportja élményekkel feltöltődve, izgatottan pakolászott, rendezték a soraikat. A két gondozónő, Bakosh Katika és Vasas Judit – a gyerekek Juci nénije – kis műanyag bögrébe mérte fáradhatatlanul a teát a gyerkőcöknek, nehogy szomjasan kelljen visszaindulniuk.

Miközben András a csoportját igyekezett sorba rendezni, az egyik kis roma gyerek kivált a sorból, és a kijelölt úttól beljebb lépve, leguggolt a sekély hóban.

– Jaj, dicsak! – kiáltotta örömittasan. – Egy mókus!

A kettes sor hátsó harmada gyorsan körbeállta a fiút, kíváncsian fürkészve a mókust. Az elsők, akik még kellően jó látótávolságba tudtak kerülni, csalódottan húzták el a szájukat, és fordultak ki az alakuló körgyűrűből.

– Már nem él ez – mondta az egyik kancsal kisgyerek visszafordulva a sorhoz, miközben a szemére csúszott, kötött sapkát igazgatta a feje búbján. – Nincs mit nézni, Bandi bácsi!

Magyar András odasietett az összeverődött gyerekekhez, akik valóban egy nemrég elhullott kis mókus tetemét állták körbe.

– Gyerünk, srácok! – A hangja határozottan, de barátságosan csengett az erdő gyéren havas fái között. – Ne nyúljon senki hozzá! Fertőzést okozhat! Szépen indulunk vissza! Szegény állat elpusztult. Majd jön olyan vadállat, aminek táplálékul szolgál. Gyerünk, gyerünk!

A válluknál fogva türelmesen kezdte a helyére terelgetni a gyerekeket, azok pedig csalódott arcot vágva, de derűsen vihorászva engedelmeskedtek. András a gondozónők segítségével gyorsan visszarendezte a sorokat, előkészítve az indulást.

– Oké, srácok! – kiegyenesedett, és még egyszer végigmérte őket. – Mindenki begombolta magát rendesen a nadrágba, a kabátba, a kisdolgát és a nagydolgát elvégezte?

A tekintete megakadt a foghíjas soron, de azzal a lendülettel már fordult is vissza a halott mókus irányába.

Simon a kis állat mellett guggolt, és mintha megérintette volna. Talán motyogott is neki valamit, de András ezt már nem látta pontosan, mert a hirtelen dühét elfojtva robogott az út szélénél gubbasztó kisfiúhoz.

– Simon, az ég szerelmére! – kezdte éles hangon.

Megpróbált nyugalmat erőltetni magára, ami abban a pillanatban sikerült is neki, ahogy a fiú felnézett rá, és tengerkék, barátságos tekintete az övébe fúródott. Nézte a fiú sima arcát, kedves mosolyát, és nem tudott mondani neki semmit.

– Kicsi volt még – szólalt meg végül Simon. Beszéde tiszta volt, és tökéletesen érthető. A hangja békességet sugárzott. – Visszaküldtem a szüleihez. Már biztosan keresték.

András mozdulatlanná fagyott a döbbenettől. Először is meglepte, hogy a fiú beszélt végre, másodszor pedig sokkolták a hallottak. Nem érzett magában elég bátorságot, hogy a fiú tekintetét eleressze, és lenézzen a lába elé a hóba. Hosszú másodpercekig tornyosult a fiú fölött némán, végül lepillantott.

A hóban apró lábnyomok vezettek a fák közé.

A mókus már nem volt ott.

4.

Másnap reggel András nem várta meg, hogy Tamási Péter beérjen igazgatói irodájába, úgy gondolta, még azelőtt beszél vele az előző és az azt megelőző napon történtekről, hogy beszippantaná a teendők sokasága. Az igazgató mindössze ötvenméternyire lakott a főépülettől; egy családi házat bocsátottak a rendelkezésére szolgálati lakásként.

Az igazgató még előző nap délután, az alsós csoportok visszatérését követően értesült arról, hogy Simon végre megszólalt. A különös eseményekről viszont nem szerzett tudomást, hiszen András nem osztotta meg az információt, csak a csoporthoz beosztott két gondozónővel, akik egyébként is megbízhatónak számítottak.

András a háztól pár lépésre várta be az igazgatót, majd egy gyors, formális üdvözlést követően megkérte, hogy sétáljanak egy kört az épületek közti parkban. Különösen hideg volt ez a decemberi reggel, így sapkában, télikabátjuk zsebébe süllyesztett kézzel sétált egymás mellett a fiatal és az idősödő férfi. András tétovázva és némi bizonytalansággal a hangjában elmesélte a kicsit sem szokványos tapasztalatait Simonnal. Részletekbe menően előadta a fiú megérkezését követő harmadik éjjelen történt ágy fölötti lebegést, majd az előző nap életre keltett mókus esetét is. Az igazgató türelmesen hallgatta.

– Ugye tudod, András, ha nem lennél egy feddhetetlen, józan életű fiatal kolléga és elvtárs, akkor most minden további nélkül rád bélyegeznék, hogy megőrültél? – Tamási Péter megállt, és szembefordult vele. – A gyerekek látták ezt a mókusügyet?

– Arra gondolsz, hogy látták-e felkelni és elfutni?

– Igen, arra. Na meg arra, hogy valóban elpusztult-e az az állat. Talán csak valami kis trauma érte, és eszméletét vesztette. Te magad megnézted? Láttad közelről? Gondolom, nem fogtad meg előtte.

– Nem, azt a gyerekek már nem láthatták. És nem, valóban nem fogtam meg. De tudom, mit láttam. Fogalmam sincs, hogyan lehetséges, de látni például a természetellenes testtartásból. Szinte mindig biztosra tudod, hogy már nem él.

– De csak majdnem mindig – ismételte az igazgató. Megsimította a szögletes arcát keretbe foglaló sűrű szakállát, és gondterhelten meredt az előtte álló nevelőre. – Azt mondod, erről a két gondozónőn kívül senki nem tud?

– Senki.

– Jobb is így. Egyelőre nem akarok ebből semmilyen elhamarkodott következtetést levonni. És arra kérlek, te se tedd! A két elvtársnővel én beszélek. Még ma reggel nyomatékosítom, hogy ezt kezeljék bizalmasan. Azt javaslom, hogy az álláspontunk legyen az, miszerint nem lehetünk biztosak abban, hogy nem csaptak-e be minket az érzékszerveink. Közben folyamatosan figyeljük a kisfiút. Meglátjuk, történnek-e vele más különös dolgok is.

András szomorúan nézett maga elé. Az igazgató hasán megfeszülő szövetkabát sötétbarna gombjait figyelte.

– Vagyis engem csaptak be az érzékszerveim, így értetted, igazgató elvtárs?

András megalázónak gondolta a helyzetet. Már nem is értette, hogyan gondolhatta akár egyetlen percig is, hogy hinni fognak neki. Most egészen egyszerűen idiótának érezte magát. Persze abban, amit látott, maradéktalanul biztos volt, de úgy ítélte, jobban járt volna, ha nem is szól erről az egészről senkinek. Talán azóta a két gondozónő is rajta nevetgél.

– Figyelj, András! – tette húsos kezét a fiatal nevelő vállára Tamási Péter. – Most nem úgy szólok hozzád, mint az igazgatód vagy az elvtárs, hanem úgy, mint egy mentor és mint az atyád régi harcostársa és barátja. A mostani helyzetben, már ami a belpolitikát illeti, óvatosan kell eljárnunk minden tekintetben. Amíg lehet, mindent a falakon belül kell tartanunk.

Tamási Péter kisvártatva folytatta, mint aki azon tanakodna, mennyit szabad elárulnia.

– Hallani ezt-azt átszervezésekről, és nem lenne szerencsés, ha a mi intézetünk is felkerülne egy nemkívánatos listára, esetleg közvetlenül a nyakunkra ültetnének valami megbízhatónak ítélt kádert. Ez a fiú pár napja van itt, azt sem tudjuk, honnan került az országba. Lehet, hogy nem is hazánk fia. Talán a hanyatló nyugat beszivárgási kísérletének része. Az egész csak provokáció. Nem lenne szerencsés, ha elhamarkodottan felülnénk mindennek, és a belügyi elhárítástól valakit ideküldenének a fiú miatt. Neked is gondolnod kell a jövődre! Ugye ezt megérted?

András bólintott.

– Persze!

Tamási Péter bizalmasan átkarolta András vállát, és úgy indult vele a főépület irányába. A kijelölt járdát elhagyva a parkon vágtak keresztül, próbálták lerövidíteni a visszautat. Súlyos lépteik alatt szomorúan ropogott a fagyott hó.

– Azonban van itt más dolog is – folytatta Tamási. – Annak idején Moszkvában a szovjet elvtársaktól lehetett hallani különböző fura esetekről. Magam is hitetlenkedve fogadtam jó néhány beszámolót, de nem egy esetben komoly és megbízható emberek tanúskodtak hihetetlen eseményekről. Azokban az években a kinti főiskolán szántam rá időt, és próbáltam könyveket felkutatni a témában, mert engem is érdekelni kezdett. Amennyiben szeretnél jobban elmélyülni az általunk még szinte egyáltalán nem ismert világban, kezdheted az ismerkedést, mondjuk, a telekinézissel.

– Telekinézis? – András suttogva kérdezett vissza, mert fontos és titkos információnak ítélte a hallottakat. Beavatottnak érezte magát.

– Igen, telekinézis. Már az ezernyolcszázas évek végén foglalkozott ezzel egy Alekszandr Akszakov nevű szellemkutató. Magát a szót is ő használta először. Javasolnám a spiritizmust is, de annak ellenére, hogy több mint százéves múltra tekint vissza, nyugati gyökerei miatt nem sok esélyét látom annak, hogy ilyen jellegű kiadványhoz könnyen hozzá tudj jutni.

– Nem gondoltam volna rólad, igazgató elvtárs…

– Hogy kellően nyitott és széles látókörű ember vagyok?

– Hát az anyagelvűség – válaszolta András bizonytalanul.

– Marx és Engels az egyik fiókban van. Aztán, mint most magad is tapasztalhattad, vannak események az életünkben, amikre szintén jó, ha fenntartunk valami tárolórekeszt. Még ha csak a szekrénykénk alsó részében tudunk neki helyet szorítani, akkor is. Szükség lehet rá.