A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Catch Me When I Fall (Falling Stars #2), 2020

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Érints meg (Szívdöglesztők 2. – Kale), 2020

Ölelj meg (Szívdöglesztők 3. – Ollie), 2020

Érted dobban (Összhang 1.), 2021

Copyright © 2020. CATCH ME WHEN I FALL by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-58-5

PROLÓGUS

Royce

Vörös és kék fények martak bele a legsötétebb éjszakába. A várost elmosódott izzással körbeölelő súlyos felhőkön tükröződött a ragyogás.

Végigrohantam a vizes sikátoron, a lábam hangosan dobogott a fekete pocsolyák, a sár és a törmelék között. Talán, ha elég gyorsan rohanok, sikerül elmenekülnöm.

Beleziháltam az összesűrűsödő levegőbe, és a véremben sajogva lüktetett a harag, a félelem és a gyűlölet.

Mennydörgés morajlott, ez a sötét, fenyegető figyelmeztetés felkavarta az eget; ahogy felnéztem a magasba, parányi esőcseppek csattantak az arcomon. Égetően hidegnek tűntek a forró bőrömön.

Mit tettem?

Még vadabbul rohantam, teljesen átjárt a kétségbeesés, miközben a szirénák egyre közelebb értek.

Fájdalom csapott le rám, felgyorsult az idő, ahogy keresztülszáguldottam a reménytelenség alagútján. Tudtam, hogy zsákutcába vezet. Kirobbantam a sikátorból, és a járdára zuhantam.

A bordáimba marcangoló fájdalom hasított az elszenvedett ütésektől.

Megkönnyebbülve szívtam be a levegőt.

Semmi nem számít. Megérte. Nem létezett a világon oly erő, ami eltántoríthatott volna a bosszútól.

A megtorlás íze még mindig ott táncolt a nyelvemen.

Lángoló vadság ömlött végig az ereimben.

Kavargó fények közeledtek hátulról, egy másik járőrkocsi előttem bukkant fel. Elzárta az utam. Teljesen kimerülve, az utca közepén rogytam térdre.

Felnéztem, bele az egyre hevesebben zuhogó esőbe, és felüvöltöttem.

Megadva magam, bömböltem a fájdalomtól.

Csakhogy ez diadalüvöltés is volt.

Felsebzett bütykeimről úgy csöpögött a vér a járdára, mintha így írtam volna alá a vallomásom.

Nincs hova mennem.

Nem menekülhetek.

Már meghozták az ítéletet.

A tettem oka nem számított.

Semmi sem számított, mivel újra megtettem volna. Ezerszer.

Feladni mindent, ennyit tehettem.

Már csak arra az áldozatra voltam képes, hogy elítéljem önmagam.

1. FEJEZET

Royce

Napjainkban

Az iroda túlsó oldalán, egy magas támlájú bőrfotelben ültem keresztbe tett lábbal. Ahelyett, hogy a bőrömet perzselő haraggal foglalkoztam volna, inkább az ingem ujját igazgattam.

A tágas terem remegett a feszültségtől. Ez a helyiség olyan fennhéjázó volt, mint egy üveg nyolcvan dolláros ásványvíz. A drága faburkolatot, a ritka első kiadásokat átjárta az önteltség és az ostobaság fojtogató bűze. A fejemet oldalra biccentve, az íróasztal túloldalán, a túldíszített trónján ülő férfira néztem. Szokás szerint öltönyt és nyakkendőt viselt. Tökéletesen elrendezett haját oldalt választotta el, és a korát csupán az jelezte, hogy deréktájban már kezdett elhízni. Lehet persze, hogy csak a lelkiismeretét elnyomó önteltségének kellett a hely.

Karl Fitzgerald, a Mylton Records lemezkiadó tulajdonosa.

Sötét seggfej. Az én szemét mostohaapám.

Az anyám nem a szívére hallgatva ment hozzá. A kapzsiság hajtotta.

– Royce – mondta Karl, mintha így adott volna engedélyt, hogy megszólaljak.

Rávigyorogtam.

– Apa! Annyira örülök.

A hangomból csöpögött a gúny és a megvetés.

Már a gazember puszta látványától is rosszul voltam, ami meglehetősen kellemetlen, tekintve, hogy ő a főnököm. Csakhogy ez is a tervhez tartozott.

Ugye ismered a mondást? „Tartsd a barátaidat közel, az ellenségeidet pedig még náluk is közelebb?” Nekem elhiheted, ott fogok lihegni Karl nyakába, míg fel nem rúgom, hogy a sárba döngöljem.

Mindent elrabolt tőlem. Mindent összezúzott azzal a kövér, kapzsi kezével.

Nagyon vártam már, hogy visszafizessem neki a kölcsönt.

– Én csak annyit szeretnék, hogy egyértelmű legyen a helyzet. Nem örülnék esetleges további… balfogásoknak! – mondta gúnyosan.

– Azt hiszem, ezt egyértelművé tetted.

– Tényleg? – vágott vissza, félrehajtva a fejét. – Az első próbálkozással csődöt mondtál. Nem fogom lenyelni az újabb kudarcot.

Hitetlenkedő nevetés tört elő a számból, és az ablakon kibámulva megnéztem magamnak a mostohaapám jókora birtokát. A gyepet mintha körömollóval nyírták volna tökéletesre, és a sziklaszirt szélén kialakított, feszített víztükrű medence szinte megérintette a lenti nagyváros felhőkarcolóinak csúcsát. A térdem fénysebességgel remegett. Miközben tetovált ujjaimmal doboltam rajta, ingerültség öntötte el az agyam, és lángra lobbant a vérem. Lassan újra a családomat rémálomként kínzó férfira összpontosítottam. A céget vezető szörnyetegre.

– Felmerült egy nehézség. – Ennél többet nem voltam hajlandó elárulni neki.

Karl gúnyosan felmordult.

– Nehézség? Hiszen éppen az a dolgod, hogy elhárítsd őket. Hogy tető alá hozd az üzletet. Aláírhatjátok tintával vagy vérrel, vagy kurvára bármivel, amivel csak akarjátok. Nem tűröm, hogy bárki nemet mondjon!

Keserűség mart belém. Még szép, hogy Fitzgerald nem hajlandó elfogadni a nemet. Pénzzel akarta elhárítani az összes akadályt. Az ellenállást, a félelmet és a kételkedést.

Az elkövetett bűnöket.

Szerinte egy kis zsozsó mindent elfed. Vajon milyen mélyre ivódott ez belé? Az aljasság? A világot megfertőző betegség?

Lassan felkeltem, mert már nem tudtam tovább visszafogni az izmaimat megfeszítő haragot. Odamentem az íróasztalhoz, és rátenyereltem a csillogó fára.

– Nagyon jól tudom, hogy mi van a munkaköri leírásomban, csakhogy a magam módszereivel dolgozom, mégpedig kibaszottul hatékonyan. Ez talán nem tetszik? Akkor nyugodtan elküldhetsz.

Úgyse tenné.

Szüksége volt rám.

Gondoskodtam arról, hogy ez így legyen. Hogy én legyek a legjobb.

Pótolhatatlan.

Ez persze nem jelentette, hogy örült volna neki.

Elvörösödött a füle, és a gyűlölettől elsötétedett a szeme.

– Nekem köszönheted, hogy ma itt állhatsz, erről ne feledkezz el!

Közelebb hajoltam hozzá.

– Azért állok itt, mert szükséged van rám – sziszegtem. – Soha semmilyen szívességet nem kértem tőled. Ne tegyél úgy, mintha más lenne a helyzet.

Magas beosztásban dolgoztam. Ez volt az egyetlen, amit a nyomorult anyámnak köszönhettem. A bűntudat vezérelte. Egyből elfogadtam, és fellángolt a szívem, ahogy kiterveltem a megtorlást.

Egy gyilkos mosoly volt a válasz.

– De nagyon mérges valaki. Mindjárt felrobbanunk? – Az öntelt vén seggfejnek volt pofája ciccegni. – Talán jobb lett volna, ha bent maradsz a rács mögött.

A fogamat kivillantva elvigyorodtam.

– Ki tudja? Talán jobb lett volna.

Felhorkant, és hátradőlt a foteljében.

Felszegtem a fejem.

– Mindent megbeszéltünk? Vár rám a munka.

Ingerülten biccentett, én sarkon fordultam. Elegáns cipőm visszhangot vert a márványpadlón, ahogy otthagytam a mostohaapámat.

– Ne merj addig visszajönni, míg össze nem jött a szerződés!

Megdermedtem, amikor hátulról lecsapott rám a hangja. A vállam fölött visszanéztem, a haragtól forrt a vérem, és undorral töltött el, hogy mind a ketten kurvára ugyanazt akarjuk. Persze egészen más okból.

– Nekem elhiheted, hogy gyakorlatilag megvan a beleegyezésük.

– Ezt már szeretem – mondta, de a szemében felcsillanó gúny elárulta, hogy sosem számítottam neki, soha a büdös életben.

Válaszra sem méltattam, megfordultam, és kisiettem az előszobába.

Majdnem megbotlottam, amikor megpillantottam a lépcső aljában a kishúgomat, Maggie-t. Mahagónibarna haja két árnyalattal volt világosabb az enyémnél, lófarokba összefogva ide-oda lengedezett. Bármit megadtam volna azért, hogy ne áradjon belőle a félelem.

Két lépést tett felém. A lelkemben vadul őrjöngött a soha nem enyhülő harag, amikor megpillantottam a mellén keresztben húzódó sebhelyet. A vörös heg ugyanolyan haragos volt, mint én. Átkarolta magát, félrehajtotta a fejét, és ártatlan, könyörgő tekintettel nézett fel rám.

– Nem tudom, miért harcolsz apuval. Te is tudod, hogy ettől semmi nem fog megváltozni.

Odaléptem hozzá, átöleltem, és egy puszit nyomtam a homlokára.

– Van, ami erősebb nálam.

A Karl Fitzgerald iránti gyűlöletem például.

– Annyira dühös vagy. Olyan szomorú – suttogta bele Maggie a szívembe. Olyan alacsony volt, hogy éppen csak felért a mellem közepéig.

– Nem is.

– Hazudós – vágott vissza. – Hallom ám. Érzem.

A szeretettől elakadt a lélegzetem. Már csak ő maradt nekem. Egyedül a húgomat szerethettem. Minden más elenyészett. Elhamvadt. Megvetés vette át a helyét. Erősebben magamhoz öleltem.

– Nem lenne szabad aggódnod miattam.

– Annyira szeretném, hogy boldog légy.

– De hát te boldoggá teszel – mormogtam a hajába.

Megmarkolta a zakómat, és hátrébb húzódva felnézett rám.

– Tudod, hogy ennyi nem elég. Hiszen miattam veszítettél el mindent.

Megragadtam a két karját.

– Ostobaság!

Könnybe lábadt a szeme.

– Tudod, hogy ez az igazság.

A gyűlölettől égett a bőröm, alig tudtam visszafogni magam. Szerettem volna visszarohanni a nevelőapám irodájába, és rákényszeríteni, hogy ismerje be, ki a bűnös. Most rögtön lezárnám az ügyet.

Erővel a fő célomra emlékeztettem magam. A csapdára, amit az elmúlt négy esztendő alatt készítettem elő.

– Nem, Maggie. Te semmiért nem vagy felelős.

Az apja, az a kapzsi gazember gondoskodott arról, hogy a valódi bűnösnek ne kelljen megfizetnie azért, amit tett.

Megérintettem a kishúgom arcát, és letöröltem róla egy könnycseppet.

– Még egyszer nem hagylak cserben, kicsi Maggie. Nem bizony. Megígérem.

– Én csak azt szeretném, hogy ne bánthassanak. Meg hogy véget érjen ez az egész.

A hajára szorítva az ajkam ezt suttogtam:

– Már közel a vége.

Utána megfordultam, és kisiettem a kört leíró kerti úton rám váró autóhoz. Becsusszantam a hátsó ülésre.

– Mr. Reilly? – A sofőröm belenézett a visszapillantó tükörbe, és várta az utasításom.

Hátradőltem.

– A repülőtérre, legyen szíves.

Kigomboltam az ingem nyakát, felsóhajtottam, és beletúrtam a hajamba. Megpróbáltam megnyugodni, nehogy őrjöngeni kezdjen a lázongó szívem. A sofőr végighajtott Karl Fitzgerald birtokának hosszú bekötőútján, mielőtt kikanyarodtunk volna a hegy lába felé vezető, kanyargó országútra.

Egyből a repülőtér felé vettük az irányt, ahol a privát hangárban már várt rám a sugárhajtású gép.

Kiszálltam a kocsiból, a steward kiszedte a bőröndjeimet a csomagtartóból.

Felsiettem a lépcsőn, odabiccentettem a pilótáknak és a stewardessnek, akik engem vártak a fedélzetre. Leültem, elfogadtam a felkínált kis pohár whiskyt, és előhúztam a zsebemből a mobilom, mert megéreztem egy üzenet remegését.

Szükségünk van rád, hogy győzzön az igazság.

Beírtam a válaszom.

Úton vagyok.