A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: After The Lie, 2016

Copyright © Kerry Fisher, 2016

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította

LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020
Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-94-3

Édesanyámnak és az összes többi anyának a világon,
akik igyekeznek minden tőlük telhetőt megtenni

Első fejezet

Megrémítenek a születésnapi ajándékok. Semmi sem mutatja meg jobban a szakadékot a között, hogy ki vagy, és mások kinek szeretnének látni, mint az, amit „benned látnak és rólad gondolnak”. Amit pedig mások gondoltak rólam, sohasem volt összhangban azzal, akinek én tartottam magam.

Az ajándékok közül is messze a legrémisztőbbek az anyámtól kapott dolgok voltak, amelyeket újrahasznosított, gondosan kisimított és újra felhasznált csomagolópapírba csomagolt. Semmi sem harsogta jobban, hogy „szeretném, ha ilyen ember lennél”, mint az évtizedek során kapott naplók, fiókrendezők és pólónyakú pulóverek tömkelege. Ebben az évben azonban – a negyvenharmadik születésnapomon – anyám még saját magát is felülmúlta. Összekulcsolt kezét az ölében tartva ült, a várakozás rá volt írva az arcára, úgy bökött a fejével az asztalon lévő dobozra.

– Gyerünk! Nyisd ki!

Én óvatosan hámoztam le róla a celluxot, vigyáztam, nehogy elszakítsam a papírt. A dobozban egy aranylánc volt, rajta egy aranykereszt medállal. Én csak ezüstöt hordtam. Keresztet pedig soha. Soha. Az elmúlt harminc évben sokféleképpen igyekeztem jóvátenni a hibámat, ám az anyám buzgó katolikus vallásának való behódolás mindig is kivétel maradt. Egyetlen beszélgetésünkből sem hiányzott az „Isten látja, mi van a szívedben” kijelentés valamelyik változata… amely anyám nyelvén azt jelentette: „Isten még visszaadja ezt neked!”

A lelkemben harag támadt. Eljátszottam a gondolattal, hogy a kert végében lévő csalánbokorba dobom a nyakláncot.

– Ez nagyon szép, köszönöm.

– Vedd fel, drágám! Gyere ide, majd én bekapcsolom neked!

Háttal ültem le elé – kihúztam magam, nehogy okot adjak az „egyre görnyedtebb a tartásod” című hegyi beszédre. Amikor bekapcsolta a tarkómon a nyakláncot, és elégedetten megállapította, hogy „tökéletes”, én leküzdöttem magamban a késztetést, hogy felpattanjak, kinyissam a konyhaszekrényt, és kilökjem belőle a Wedgwood teáskészletet, amit „ünnepi alkalmakra” vett nekem. Kedvem lett volna a földre sodorni a karácsonyi ajándékát, a csicsás metszett üvegpoharakat is. Elhajítani azt a sok kancsót, amely az évek során beszivárgott az otthonunkba, abban a reményben, hogy a gyerekeim egyszer majd abbahagyják azt a faragatlan szokásukat, hogy a műanyag tejesflakont teszik az asztalra.

– Menj, nézd meg magad a tükörben!

Kisétáltam a földszinti gardróbba, és megnéztem magam a tükörben. Elcsodálkoztam, hogy az arcom simának és közömbösnek tűnik, nem pedig olyannak, mint egy kísérleti fázisban lévő gyurma. Megérintettem a keresztet. Nem volt annyira ronda, mint a Ferenc pápa gyűszű, a II. János Pál pápa emléktányér vagy az abszolút fénypont, a porcelán pápamobil, benne az integető pápával. Egy vagyont kereshettem volna, ha megengedem a gyerekeknek, hogy eladják ezeket az Ebay-en, én viszont biztosítékként meg akartam őrizni őket, ha esetleg anyám egy nap majd azt kérdezi: „És mi lett azzal a…?”

Tudtam, hogy Mark majd cukkolni fog, és azt kérdezi: „Miért nem vett neked inkább egy szőrcsuhát?” Házasságunk teljes ideje alatt kivonta magát ebből a bonyolult kapcsolatból, ami anyám és köztem létezett. Abba nagy nehezen beleegyezett, hogy megkereszteljük Jamie-t és Izzyt, a totális katolikus neveltetés ellen viszont határozottan felemelte a hangját. „Nem fogom hagyni, hogy bűntudatot, vádaskodást és szégyent neveljenek a gyerekeimbe a vallás nevében!”

Ez volt az egyetlen alkalom, amikor muszáj voltam ellentmondani az anyámnak, mert folyton felhozta a témát, hogy mikor fognak már bérmálkozni a gyerekek. Én kitérően azt válaszoltam, hogy majd ők maguk eldöntik, ha elég idősek lesznek hozzá. Most pedig, hogy kamaszkorba értek, és még a templomba sem voltak hajlandóak betenni a lábukat, az anyám küldetésének tekintette a vallásos nevelést. Mostanáig láthatóan a legkevésbé sem aggódott egyik gyerekem sem amiatt, hogy a pokolra jut.

Visszasétáltam a szobába, közben ügyeltem rá, hogy a lépteim vidámak és könnyedek legyenek.

– Szóval, mit fogsz csinálni a nap hátralevő részében? – kérdezte anyám olyan hangon, amiből egyértelműen érződött, hogy az ő látogatása volt a csúcspont.

– Most választottak meg az adománygyűjtő bizottság elnökének az iskolában. Egy új klubhelyiséget akarnak építtetni, ezért megbeszélésre kell mennem ezzel kapcsolatban. – Azt még nekem is el kellett ismernem, hogy ez elég rövid ünneplés volt a születésnapomon.

Felkészültem a burkolt célzásra, hogy „Mark nem tervezett semmi különlegeset számodra?”, ő azonban izgatottan felkiáltott:

– Tényleg, drágám? Korábban is mondhattad volna! Ez nagyszerű!

Az anyám nem volt a híve a túlzott dicséretnek. Valójában magának a dicséretnek sem. Most azonban nem sok választotta el, hogy elismerően felsikítson a „hírem” hallatán, amely ismét csak azt bizonyította, hogy a sikerindexem nemcsak alacsony volt, de egyenesen a föld alatt helyezkedett el. Halleluja, újabb fokot léptél felfelé a jóvá válási létrán. Általában ötévente sikerült feljebb tornáznom magam egy szinttel. Anyám semmi másnak nem örült annyira, mint egy parányi bizonyítéknak, hogy Lydia Rushford, Arthur és Dorothy Southport bűnös utódja már nem annyira a társadalomból kitaszított ember, mint az előző évben.

Megfogta és megszorította a kezem. Meglepett, milyen puha a bőre.

Vártam.

Az anyám több decibellel halkabban folytatta, mint a szokásos gratuláló hangja:

– Csodálatosan továbbléptél abból a… tudod…

Én csak bámultam rá. A mi családunkban senki sem lépett tovább. Az eltelt idő csak a normalitás látszatával fedte el a sebeket. Az egymással összeütköző neheztelések azonban mindig ott rejtőztek a felszín alatt, mint éber varjak a kerítésen ülve, és csak arra vártak, mikor csaphatnak le orvul. Mielőtt az apám végigvezetett volna a széksorok között, hogy feleségül adjon Markhoz, az anyám megszorította a kezem, és azt suttogta: „Nem is alakult olyan rosszul, tekintve, hogy…” Az elsőszülött fiam, Jamie alig érkezett meg erre a világra, amikor anyám azt dörmögte: „Ezen a gyereken majd rajta tartjuk a szemünket. Nem akarjuk, hogy a történelem megismételje önmagát…” Ebben teljesen igaza volt. Bármilyen hibát követ is el majd Jamie, nem fogok három évtizeden keresztül úgy ragaszkodni hozzá, mint egy koala az eukaliptuszfa ágához.

Sajnos azonban ezzel most magamra vontam az anyám osztatlan figyelmét.

– Mit kell csinálnod ebben a bizottságban, drágám?

A megbízatással járó feladatok valós borzalmával addig nem is foglalkoztam. Az anyám öröme ellenére az elnöki kinevezésem nem azt bizonyította, hogy „jól végzem a dolgom”. Egy kicsit is megbízható felmérés véleményem szerint kimutatná, hogy az emberek hetvenöt százaléka szívesebben vállalná a sportcsarnok vécéinek takarítását, mint egy iskolai bizottság elnökségét.

A magam részéről én boldogan felvettem volna a gumikesztyűt, és nekiálltam volna sikálni a vécéket. Félve gondoltam arra, hogy le kell ülnöm az igazgató elé, és megvitatni vele a malacsütés előnyeit egy vetélkedős esttel szemben. Azonnal vissza kellett volna utasítanom a jelölést, amikor Melanie, az osztály első számú képviselője az én nevemet javasolta az egyik kávézós reggelen. A többiek lelkes beleegyezése megbénított. Könnyebbnek tűnt úgy elkerülni a rivaldafényt, hogy beleegyezek, mint megpróbálni megmagyarázni, hogy az igazgató szó hallatán legszívesebben elbújnék a biciklitároló mögé, és életemben először rágyújtanék.

Amikor megpróbáltam megbeszélni az aggályaimat az anyámmal, épphogy csak be nem fogta a fülét az ujjával, és hangosan lalalázni nem kezdett.

„Egész életedben lufikkal és kávéval piszmogtál abban az esküvői vállalkozásodban, nem? Tökéletes leszel erre a szerepre!”

Ennyi év elteltével is megdöbbentett, hogy az anyám még mindig képes volt feldühíteni, valahányszor a munkámról beszélt. „Az én vállalkozásom” gyakran fedezte az irreálisan magas tandíjakat, ráadásul segített eltartani a Rushford családot, valahányszor Mark konyhastúdiója nem ment olyan jól. Orvos bátyámmal ellentétben viszont, aki életeket mentett, az én munkám – hogy a precíz rendezvényszervezésemmel megnyugtattam a menyasszonyt és a vőlegényt –, nem volt több, mint valami kis cicoma… alig jobb, mint az origami vagy a pom-pom készítés.

– A munkám során nem én vagyok a középpontban. Senki sem néz engem. Én csak megbújok a kulisszák mögött, megigazítom a masnikat, és gondoskodom róla, hogy elég borospohár legyen az asztalokon.

Az anyámat viszont semmi sem tudta eltéríteni ettől a beképzelt gondolattól, hogy a lánya elérte a társadalmi elfogadottság csúcspontját. De ki hibáztathatná érte? Már az is csodaszámba ment, hogy sikerült férjet szereznem, az azóta eltelt két évtizedben pedig mindig igyekeztem tökéletes feleségnek feltüntetni magam. Nem túl sok bájcsevegés, katalógusból rendelt ruhák, diszkrét gyöngy fülbevaló – így lehet átvészelni az életet, és feltűnés nélkül haladni az úton olyan jelentéktelenül, mint egy középkategóriás kombi autó. Nem csoda, ha Melanie – miután látta az „önkéntesekre van szükség” kijelentés után sietve menekülő, papucsos nőket a folyosón – arra gondolt: „Hol van Lydia? Ő szépen tud ajándék mandulacsomagokat és virágszirmokat elrendezni az asztalon. Könnyen elbír majd néhány vetélkedő és tombola megszervezésével is.”

Anyám vad ünneplését bizonyította, hogy vágott magának még egy szeletet a születésnapi Battenberg tortából, és azt mondta:

– Nem kellene ennyit ennem – majd dörmögve hozzátette: – Az ilyen elismerés nem jön mindennap.

Ha nem szóltam volna el magam, nem kellett volna hónapokon keresztül elviselnem, hogy az anyám tudni akarta minden unalmas megbeszélés minden apró részletét. Vagy ami még rosszabb volt, folyton az új kapcsolataimmal nyaggatott: megismertem-e már ügyvédeket, orvosokat vagy fogorvosokat? Az szóba sem került, hogy ezek rendes vagy tisztességes emberek-e. Most pedig a faggatózása átterjedt a következő generációra is. Amikor csak megpillantotta valamelyik gyerekemet, olyan „ártatlan” kérdéseket tett fel nekik, mint például:

– Izzy, kivel barátkozol most? Hannah-val? Nem az ő anyjának van piercing az orrában? Én nem állnék szóba vele. Nem tartod érdekesebbnek azt a kislányt, akinek az apja Londonban sebész? Hogy is hívják, Alexandra? – Erre persze Izzy a tizenhárom évesek szemtelen trappolásával felvonult az emeletre. Ha Jamie nem volt elég gyors, hogy ugyanekkor szintén eltűnjön, akkor a figyelem rá irányult.

– Remélem, belépsz a zenekarba? Ez nagyon jó lehetőség arra, hogy megismerkedj a megfelelő emberekkel.

Jamie ettől persze legszívesebben levágta volna néhány ujját, hogy soha többé ne kelljen szaxofont fognia a kezébe. Szerencsére a fiam tizenhat éves korára mesterien kifejlesztette azt a morgást, amit lehetett akár igennek, vagy akár nemnek is venni.

Az anyám szokás szerint azt hallotta ki belőle, amit akart. A beszélgetés végül körbeért és bezárult, amikor anya – tortamorzsákat köpködve – ismét megállapította, hogy „az után a dolog után” szerencsém van, hogy találtam magamnak egy férjet, és van családom.

Harminc év elteltével csupán egyetlen válasz garantálhatta, hogy vérontás nélkül folytatódjon a nap:

– Még egy szelet tortát?