A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: You Are My Hope (You Are Mine #2), 2020

Fordította HARTINGER EMESE

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Copyright © 2020. You Are My Hope by Willow Winters

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-62-9

Kincukuroi,

Vagyis arannyal javítani.

Ami valaha darabjaira hullott,

Újból egybeforrasztja.

A töredékek így az idővel

Egyre erősebbekké válnak.

Törötten sokkal gyönyörűbb.

Más? Igen, de nem hibás többé.

Előszó

Mason

Egy hónappal ezelőtt

Nehogy meglássanak!

Visszhangoznak fejemben Jules szavai, miközben a csendes hálószoba felé lopakodom. Tegnap éjjel suttogta őket. Hűvös levegő kúszott közénk, amikor elszakította forró ajkát az enyémtől és lassan kinyitotta szemét.

Az éj sötétjében a köztéri lámpa pont úgy ragyogott körbe bennünket, mintha Jules Upper East Side-on álló háza hátsó bejáratának egy spotvilágítása lenne. A város már békésen aludt az éjnek ilyen késői óráján – vagy kora reggel. Nézőpont kérdése. Csak az olyan bűnösök maradtak ébren, mint mi.

Nehogy meglássanak! Ezzel a kéréssel búcsúzott tőlem, és most itt vagyok…, teljesítem a kívánságát.

Még soha nem surrantam be valakinek a hátsó ajtaján. Soha életemben nem kellett hasonlóan settenkednem sehova.

Nem akarom így folytatni, de itt vagyok. Mégis mi a francot művelt velem ez a nő? Teljesen az ujja köré csavart.

Azért nem akarja, hogy bárki is észrevegye, amikor belépek az ajtón, mert szégyelli magát. Tudom, azért nem akarja, hogy nehogy megtudják, együtt vagyunk.

Ez nem csak sima flört, és nem is egy békülős kúrás. Valami sokkal több, mégsem akarja, hogy a világ is tudjon róla.

A padló megnyikordul a súlyom alatt, amitől elbizonytalanodom az ajtóban. Az előtér homályos lámpafénye egy csipetnyi fényt szór a sötét helyiségbe. Óvatos vagyok, úgyhogy a szomszédok nem hallhatnak semmit. Csak őt nem akarom felriasztani.

Minden bizonnyal alszik, de aztán mégis megmoccan a selyempaplan alatt, végül kinyitja szemét és rámpillant. Fejét oldalra billentve néz, arca a párnán. Ajka lágy mosolyra húzódik, és finoman hümmög.

– Hiányoztál – suttogja álmosan, de hangját ugyanannyira szövi át a vágy is.

Bár tudná a valódi okát, hogy miért sóvárgok úgy az érintése után! Az okot, amiért képes vagyok áthágni az összes szabályt, amit felállítottam magamnak.

– Ne haragudj, hogy késtem – mondom nyers, mély hangon, miközben elkezdem kigombolni az ingem.

Elvigyorodom, amikor meglátom, hogy csillog a szeme a boldogságtól. Nem érdekli, mikor jövök és megyek, ameddig éjszaka az ágyában fekszem – vagy ő az enyémben.

Őzikeszemekkel nézi, ahogy lassan lecsúsztatom magamról az inget és hagyom, hogy lábam elé hulljon. Lehúzom testhezálló fehér trikómat, mire dús ajkai kinyílnak.

Izmaim megfeszülnek, amikor a földre engedem a pólót, és a szobát elárasztó halovány holdfényben feldereng testünk. Lehet, hogy titokban szeretné tartani, de ettől még akar engem és ezt nem tudja palástolni. Rabul ejt a tekintete, mintha ugyanannyira szüksége lenne az érintésemre, mint az életet adó levegőre. Önkéntelenül is vágyom felgyorsult lélegzetének tompa hangjára, ahogy várja, hogy odalépjek hozzá. Mintha meghalna nélkülem.

Lassan kicsatolom az övem, miközben szememet buja idomain legeltetem. Elvehetem. Megérinthetem. Megtarthatom magamnak.

Többé nem akarok lopakodni, és nem érdekel már, hogy ki tud róla. Belefáradtam a város titkaiba, politikai csatározásaiba és az összes pletykába.

Ahogy gyűlik bennem a harag, úgy fogom szorosabbra övemet, és suhogva kirántom a bújtatókon keresztül. A csat ólmos puffanással ér földet. Eközben végig igéző szemét fürkészem, ő pedig ugyanannyira vágyakozva néz vissza rám.

A múltnak vége, lezártam. Soha senki nem fogja megtudni, mi történt valójában – sem ő, sem más. Úgyhogy miért is ne lehetne teljesen igazán az enyém?

– Mason!

Szinte nyöszörgi a nevem, ezzel is közelebb csalogatva magához a bennem lakozó fenevadat. Térdem az ágyba süpped, és a matrac felnyikordul a súlyom alatt, ahogy odakúszom hozzá.

Jules világoskék tekintete a sötét szobán keresztül is belém fúródik. A város tompa fényéből több szűrődik be közénk, amikor bekapcsol a fűtés és meglibbennek a függönyök. Lehúzza magáról a mályvaszínű selyem- paplant, és ahogy a fény végigcsókolja testét, csak még gyönyörűbbé válik.

Kiteríti magát nekem. Csak nekem. Szüksége van rám.

Ajkához szorítom ajkam, ujjam csípőjének húsába mélyesztem, miközben széttárja lábait. Halk nyögése betölti a köztünk izzó levegőt.

Szégyelli magát, amiért olyan gyorsan továbblépett. Főleg egy olyan férfival, mint én. Nem egy olyan nőnek való vagyok, mint ő. Beszennyezhetem makulátlan hírnevét és tovább mélyíthetem a repedéseket képeslapszerűen tökéletes életén. Mondjuk úgy, hogy bár elég faragatlan vagyok, de mindenem megvan ahhoz, hogy megtartsam.

Jules azt hiszi magáról, hogy egy roncs, pedig tökéletes. Az én bűneim és titkaim azok, amelyek tönkretehetnek mindkettőnket. Soha nem hagyom, hogy napvilágot lássanak. Most már nem, hogy van, amiért érdemes harcolnom.

Első fejezet

Julia

Napjainkban

Egyszerre akarok menekülni és megtudni az igazságot. Tőle kell hallanom. Nincs több titok, nincs több hazugság.

Megígérte.

Szeret.

Egyszerűen nem lehet.

– Te tetted?

Egyetlen, gyenge lélegzettel szakad ki belőlem a kérdés és azon nyomban a helyére kerül valami. Mintha pontosan tudná, miről beszélek. Mintha várta volna.

Nem! Jéggé dermed testem, ereimben megfagy a vér. Nem tudom elhinni, hogy ez a valóság. Nem lehet igaz!

Mason előrelépve megkerüli a konyhaszigetet, és félbeszakít.

A tagadást átveszi az életösztön, és menekülőre fogom. Felpattanok, a mozdulattal felborítva a széket, ami keményen a kőpadlónak csapódik, de Mason gyorsabb, megragadja derekam és visszaránt. Félelmemben felkiáltok, erre elereszt, és térdemmel a padlóra zuhanok. Hatalmas alakja fölém tornyosul, kezét a magasba tartja, mintha egy vadállathoz közelítene. Annak is érzem magam. Kikerekedett szemmel bámulok rá, szívem pedig fájdalmasan dobog a mellkasomban. Bumm-bumm-bumm!

– Mit tettem én? – kérdezi hunyorítva és annyira hideg tekintettel, amilyet még sosem láttam tőle. Ez nem az az ember, akit ismerek.

Alsó ajkam remeg, maradék erőm is elszáll, amikor befogadom a nyers igazságot.

– Te ölted meg a férjem?

Szinte belehalok, ahogy a szavak elhagyják ajkam és betöltik a közöttünk vibráló feszült levegőt.

Nem hiszem el, hogy egyáltalán feltettem neki a kérdést. Tagadj! Kérlek, tagadj! Mondd, hogy hülye vagyok! És hogy bármi is legyen ez, már vége és meg sem történt.

Mason feláll, elég helyet hagyva, hogy visszanyerjem lélegzetem, de a tüdőm nem hajlandó megtelni levegővel, amíg nem hallom a választ.

– Azt hiszik, hogy bármit megtehetnek, amit csak akarnak – mondja Mason még mindig felettem állva, majd felveszi a papírt a földről.

Észre sem vettem, hogy leejtettem.

Nem. Most nem ezt kellene mondania.

– A férjed nem volt jó ember – teszi hozzá mély hangon, és szinte felnyársal tekintetével, mielőtt ismét a papírra szegezi.

Összegyűri a markában, mire bőrömön végigfut a hideg veríték.

– Nem – csak ennyit tudok mondani. – Nem tehetted.

Próbálom folytatni, de hiábavaló, torkom kiszárad és összeszorul. Nem tudom, hogy a sokktól vagy hogy ennyire szánalmas vagyok. Nem egy gyilkosba szerettem bele. Nem lehetett Mason…

– Én tettem.

A vallomástól szédülni kezdek, gyomrom felkavarodik.

Szívem az elviselhetetlen fájdalomtól összefacsarodik, és közben gyorsan odébb kúszom, hogy menekülni próbáljak. De elcsúszom, és keményen a hideg, ellentmondást nem tűrő padlónak ütődöm.

– Nem! – ordítom a sírást visszafojtva.

Csak ekkor veszem észre, hogy eleredt a könnyem.

Újra menekülőre fogom. Ezúttal sikerül talpra állnom, és az előtér már egyre közelebbinek látszik, miközben kibukdácsolok a konyhából. Segítségért kiáltok, habár kétlem, hogy bárki is hallana minket. Itt, Mason otthonában biztosan nem. Szinte belecsapódom a bejárati ajtóba, de Mason közvetlenül mögöttem terem.

Egyik kezét az ajtón, másikat a kilincsen tartva hozzám préselődik, ezzel maga és az egyetlen menekülési útvonal között csapdába ejt.

Hatalmas, kemény teste körbezár. Az ajtó felé nézek, alig tudok talpon maradni és szinte alig kapok levegőt.

– Sohasem lett volna szabad megtudnod – suttogja fülembe.

Összezsugorodom, ahogy rám szakad a valóság súlya.

– Sajnálom!

Beleszerettem a férjem gyilkosába. Lefeküdtem vele és mindenemet odaadtam neki.

– Nem foglak bántani, Jules.

Meleg leheletétől reszketés fut végig a gerincemen.

– De nem hagyhatom, hogy elmenj – teszi hozzá.