Fiore meséi

Szőke Anikó

2021

Minden jog fenntartva!

Copyright

„© Szerző, 2021

© Ekönyv Magyarország Kft., 2021

Elszöktem otthonról

Emlékszem, egyszer kislány koromban elszöktem otthonról. Csak úgy, miért ne.

Nem vittem magammal batyut persze; se pöttyöset, se kockásat... Bejelentettem a szüleimnek hogy elmegyek, kész. Ki is mentem a kapun. Négyévesen az ember még megteheti.

Félig-meddig durcás is voltam, csak egy botocskát vittem magammal, mint a vándorok, ha útra kelnek. Mentem-mentem, míg egy utcához nem értem, aminek az volt a neve, hogy Tüll utca. Ezen befordultam, és néztem magam után csalódottan, hogy vajon senki nem jön énutánam? Nem, nem jött senki. Ez van, mentem tovább. Aztán odaértem egy nagy hegy oldalába, ahol madarak csicseregtek, azon az úton felmentem, míg a hegy – inkább domb – tetejére nem értem. Ott aztán meglepődve láttam, hogy nagyon alacsonyan van az égbolt, mintha le akarna szakadni. Mit gondoltam, mit nem, megfogtam a botocskámat, és hirtelen átlukasztottam vele az égboltot!

Széthasadt, a hasadékon át felnéztem. Láttam, hogy ott fenn éppolyan a világ, mint ahol én állok lenn. Gondoltam egyet, s felmásztam. Azóta itt vagyok.

LIBÁS BÖGRE

Három virág kék táncot lejt

sárga mezőn öt szirmoasan,

kicsi liba ezen várja

sárga mezőn lépegetve

naplementét magában,

kék masnival a nyakában

csipeget nagy vidáman.

Ez a bögre, hej, de vidám

kicsi mese róla szól, majd ha felkelsz reggelente,

ízes teát megiszol.

Rózsatündér

Ringó hintó, rózsakehely, sárga porzós, illatos. Sötétbordó bársony szirmán gömbölyödő érett harmat, kis tüskéje meredély, zöld levele napot áhít, egészében tünemény. Méhecskeraj, felé szálló, illatfelhő vonzza mind, Rózsatündér virágport hint, csodaírt.

Farfalle

Pillangó száll, nagy magasra, szabad légben kis billenő, pillekönnyű tündérbogár, színes szárnya büszkélkedő. Párját várja rebbenőn, megtalálja fa lombjain pihenőt, élénk kék-piros szárnyán emelkedőt.

Teremtésmonda

Az első teremtésmonda – kicsit másképp Egyszer volt, hol nem volt, Indiában – mert nem itt, gyermekem, hanem messzi-messzi földön –

született egy isten, úgy hívták Siva. Két testére is volt, Visnu és Brahma, de ő volt a legmérgesebb isten a három közül. Most elmesélem neked, hogy születtek.

Egy nagy lótuszvirágából három porzó sarjadt ki, ezek leszakadtak, és így történt, hogy a nagy vízbe kerültek. Egy darabig ott ringatóztak a víz felszínén, de végül földet értek, és gyökeret eresztettek a parton. Három kis növényke sarjadt belőlük, egy lila, egy piros és egy kék. A növénykéknek aztán lábuk lett, karjuk és fejük, elszakadtak a földtől, és önálló életre keltek. Mert ezek már a mai emberekre hasonlítottak, úgy bizony, gyermekem. Brahma, a piros volt a teremtő, Visnu, a kék volt a megtartó, Siva pedig, a lila, a pusztító. Siva volt a legmérgesebb közülük, mert amit Brahma vagy Visnu csinált, azt néha, mikor olyan kedve volt, nagy mérgesen összedúlta. Azért nem volt köztük nagy harc, mert szerették egymást, és mindig emlékeztek arra az időre, mikor a vízben, a lótusz ölében együtt nevelkedtek. Olyan volt ez köztük, mint a szükséges jó és rossz együttélése. De azért a játék kora is elmúlt, és elhatározták, hogy a partot elhagyva új tájakat fedeznek fel. Elindultak, egy nagy-nagy hegység felé. A hegység szélén forrás fakadt, amiben megfürödtek. Ez a hegység volt a Himalája. Nagyon megtetszett nekik a táj szépsége, ezért úgy döntöttek, hogy ottmaradnak. Először látták, hogy üres minden, nem voltak még sem állatok, sem emberek, de még növények sem. Brahma ezért tapsolt egyet, és megteremtette a növényeket. Aztán megint tapsolt egyet, és megteremtette az állatokat. Visnu semmit nem tett még ekkor, ő később vigyázott arra, hogy békésen éljenek együtt a növények és az állatok. Siva megint mérges lett, ilyen volt a természete, köpött egyet, és így születtek meg a mérges kígyók. Aztán megunta ezt is, azt gondolta, mivégre teremtsünk mást, mikor olyan jól megvoltak magukban is három testvérként.

Tehát, gyermekem, láthatod, hogy végül is hogyan haladtak a dolgok a teremtés kezdetekor. Jól éltek az állatok és a növények. Brahma elégedetten sétálgatott a kertekben, a hegyoldalon, látta, hogy minden jól megy. Így teltek el évszázadok. De aztán elkezdtek unatkozni. Ezért Brahma azt mondta: